Ухвала
 
03 квітня 2020 року
місто Київ
 
справа № 462/3299/15-ц
провадження № 61-5938ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року за нововиявленими обставинами у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У квітні 2015 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір ренти від 16 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2018 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано недійсним договір ренти від 16 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською Іриною Романівною, зареєстрований в реєстрі за № 707. В іншій частині позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року за нововиявленими обставинами.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року у справі № 462/3299/15-ц скасовано в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 , у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору ренти від 16 лютого 2009 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції, встановив, що на момент ухвалення рішення у цій справі судом враховано наявність заповіту від 03 лютого 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_4 заповів усе своє майно ОСОБА_2 
ОСОБА_2 , звертаючись до суду із зазначеним позовом, визначила підставою позову наявність заповіту від 03 лютого 2010 року.
Проте, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року, визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , що посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Шершун Н. К. 03 лютого 2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 3-162. Рішення набрало законної сили.
Суд першої інстанції зробив висновок, що визнання недійсним заповіту, який був підставою позову ОСОБА_2 , є істотною обставиною для цієї справи.
Постановою Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні заяви про перегляд рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року за нововиявленими обставинами.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, визнав зазначені ОСОБА_3 обставини такими, що не можуть вважатися нововиявленими обставинами, оскільки у справі № 462/3299/15-ц ОСОБА_3 завлено зустрічний позов про визнання заповіту недійсним з підстав неусвідомлення особою, яка склала оспорюваний заповіт, значення своїх дій та нездатності керувати ними, з цього приводу судом оцінено як доказ висновок судово-психіатричної експертизи від 27 травня 2017 року № 04/К.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1 23 березня 2020 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити без змін рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року.
Визначення заявником підстав касаційного оскарження
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, врегульованих процесуальним законом.
Вивчивши зміст касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що касаційна скарга містить визначення підстав касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.
Заявником як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення визначено, що:
-       оскаржуване судове рішення ухвалене з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права;
-       оскаржуване судове рішення ухвалене без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 922/6554/15 щодо необхідності встановлення судом не лише наявності підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але має визначатися, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду;
-       суд апеляційної інстанції помилково зазначив, що підставою перегляду рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року є рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2017 року, проте такою підставою заявником зазначено факт недійсності заповіту від 03 лютого 2010 року;
-       оскаржуване судове рішення ухвалене без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 2610/12441/2012 (провадження № 61-17970св18) щодо компетенції суду апеляційної інстанції ухвалювати процесуальне рішення щодо розгляду заяви про перегляд рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
ІІІ. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ ЩОДО ВІДКРИТТЯ КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ
Касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, а наведені підстави касаційного оскарження відповідають положенням статті 389 ЦПК України.
Судом не встановлено наявності достатніх й обґрунтованих підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги, а так само відмови у відкритті касаційного провадження. 
Керуючись статтями 389, 392, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відкрити касаційне провадження у справі.
Витребувати із Залізничного районного суду м. Львова цивільну справу № 462/3299/15-ц за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2017 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та визнання права власності.
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 04 травня 2020 року.
Провести попередній розгляд справи колегією у складі трьох суддів.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко