Номер провадження: 22-ц/813/3906/20 
Номер справи місцевого суду: 515/741/19
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дукіна Сергія Васильовича на заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 липня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

                                   В С Т А Н О В И В:

       У травні 2019 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 25.12.2007 року у розмірі 127 094,24 грн. та судові витрати у розмірі 1 921 грн.
       Позовна заява мотивована тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 25.12.2007 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 8000 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
       Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. 
       Позивач надав відповідачеві у користування грошові кошти, проте відповідач умов договору не дотримується, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 28.03.2019 року складає 225 024,56 грн. та складається з наступного:
-19 784,85 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту;
-201 489,71 грн - пеня за прострочене зобов`язання;
-3 750 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.
У зв`язку з тим, що відповідач у добровільному порядку сплачувати борг відмовляється, позивач звернувся з цим позовом до суду.
У зв`язку з тим, що законодавством не передбачено вимагати від боржника всієї суми боргу, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь лише тіло кредиту у розмірі 19 784,85 грн. та пеню за прострочене зобов`язання за період з 25.12.2007 року по 01.08.2018 рік у розмірі 107 309,39 грн. 
Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 липня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено у повному обсязі та стягнуто з  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 25.12.2007 року у розмірі 127 094,24 грн. та судові витрати у розмірі 1 921 грн.
Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 27.08.2019 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Дукіна Сергія Васильовича залишено без задоволення.
Не погоджуючись з заочним рішенням суду від 15 липня 2019 року, представник ОСОБА_1 адвокат Дукін Сергій Васильович подав апеляційну скаргу. 
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.    
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон,  який   не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності вимог.
Проте, колегія суддів апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується.
Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
До анкети-заяви банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів льготного періоду», Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ та розрахунок заборгованості.
       За розрахунком банку, відповідач має заборгованість за кредитним договором, яка станом на 28.03.2019 року складає 225 024,56 грн. та складається з наступного:
-19 784,85 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту;
-201 489,71 грн - пені за прострочене зобов`язання;
-3 750 грн. - пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.
Проте, позивач просив стягнути з відповідача лише заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 19 784,85 грн. та пеню за прострочене зобов`язання у розмірі 107 309,39 грн. за період з 25.12.2007 року по 01.08.2018 рік.
Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 06.02.2008 року зазначено, що сума кредитного ліміту становить 1000 грн., базова процентна ставка 7% від суми заборгованості. Відповідальність у вигляді неустойки (пеня, штраф) не зазначена.
Проте, у довідці про умови кредитування від 06 лютого 2008 року зазначено крім базової відсоткової ставки та розміру щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, також розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісія (а. с. 14). 
Зазначена довідка підписана ОСОБА_1 . 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, нараховану пеню за прострочене зобов`язання та пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, а також вказаної довідки про умови кредитування, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що вказано й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у провадженні № 6-16цс15 і не спростовано позивачем при розгляді справи, яка переглядається.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (06 лютого 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (у травні 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю у п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження  № 6-16цс15).
Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами     06 лютого 2008 року шляхом підписання анкети-заяви. 
Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості. Відповідач користувався кредитними коштами, частково сплачуючи проценти за користування кредитом та повертаючи кредитні кошти.
Станом на 31.05.2015 року у відповідача утворилася заборгованість за користування кредитом у розмірі 14 625 грн. 45 і згідно продовження розрахунку з 01.06.2015 року до часу звернення до суду заборгованість за тілом кредиту становила (на той час вже прострочена) 19784 грн. 85 коп. 
При цьому за період з 01.06.2015 року і до часу звернення до суду відповідач, як це вбачається з представленого Банком розрахунку заборгованості, користувався кредитними коштами в загальній сумі 3 545,13 грн. (42,42 + 647 + 10 + 31,31 + 42,42 + 424 + 10 + 42,42 + 62,62 + 31,31 + 16,16 +10 + 62,62 +61,61 +10 + 72,72 + 847 + 10 + 72,72 + 103,02 + 104,03 + 10 + 62,62 + 103,02 + 1,11 + 10).
Крім того як вбачається з цього ж розрахунку за період з 01.06.2015 року і до часу звернення до суду відповідач погасив зі тілом кредиту 5 243,80 грн., за простроченим тілом кредита 706,29 грн., за пенею - 50 грн., а всього 6000 грн. (1000+1000+800 +800+800 +1600).
При таких обставинах заборгованість за тілом кредиту становить: 14625,45+3 545,13-5 950= 12 220 грн. 58 коп.
Проте, як вбачається з розрахунку заборгованості, у цей же період - з 01.06.2015 року і до часу звернення до суду Банк здійснював погашення процентів за рахунок кредитних коштів на загальну суму 7 537,71 грн. (435,39 + 458,64 + 462,5 + 447,58 + 474,25 + 482,38 + 866,91 + 518,54 + 1012,68 + 1163,74 + 1215), збільшуючи таким чином тіло кредиту.
При цьому анкетою - заявою та довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів льготного періоду», які підписані відповідачем 06.02.2008 року, передбачено проценти за користування кредитом у розмірі 3% на місяць або 36% річних.
Зі змісту анкети -заяви, підписаної відповідачем вбачається, що сума кредитного ліміту становить 1000 грн.
Доказів про збільшення кредитного ліміту Банком до районного суду не надано. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції, що унеможливлює перевірку обґрунтованості застосування Банком підвищених процентів передбачених у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів льготного періоду», підписаних відповідачем 06.02.2008 року, при нарахуванні процентів за користування кредитом, які Банком погашалися за рахунок кредитних коштів позичальника.
Відповідач заперечує проти заявлених вимог про стягнення заборгованості у повному обсязі, але при цьому дані заперечення відповідача зведені до недоведення позивачем ознайомлення відповідача саме з тими умовами та правилами, які додані Банком до позову і про неможливість їх застосування. Будь-яких обґрунтованих заперечень, що відповідач не користувався кредитними коштами, не наведено.
При таких обставинах, вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню частково у розмірі 12 220 грн. 58 коп. відповідно до наведених у цій постанові розрахунків.
Крім того, ні в анкеті-заяві, ні в довідці про умови кредитування від 06 лютого 2008 року не міститься умов щодо «пені за прострочене зобов`язання», тому, з наведених вище підстав, вимоги банку про стягнення 107 309,39 грн. відповідного платежу, теж є необґрунтованими.
Даних обставин суд першої інстанції не врахував і дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення пені за прострочене зобов`язання у розмірі 107 309 грн. 39 коп.  
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задовлення позову у розмірі 12 220 грн. 58 коп. В решті позову слід відмовити. 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України  якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.2 п.3, ч.6 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При зверненні до суду з позовом позивач сплатив 1921 грн.
Вимоги були заявлені на суму 127 094 грн. 21 коп. Задоволено при ухвалені апеляційним судом нового судового рішення вимоги у розмірі 12 220 грн. 58 коп., що становить 9,6 %. Тому з відповідача підлягає відшкодуванню на користь позивача 184 грн. 42 коп.
При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено 2 881 грн. 50 коп. Апеляційна скарга задовлена на 90,4%, внаслідок чого з позивача на користь відповідача підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 2604 грн. 87 коп.
Виходячи з норми ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат сплативши різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи наведену норму Закону з позивача на користь відповідача слід стягнути 2 420 грн. 45 коп. (2 604,87 - 184,42) 
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,                  

                                                 П О С ТА Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дукіна Сергія Васильовича - задовольнити частково. 
Заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 липня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту №б/н від 25.12.2007 року у розмірі 12 220 грн. 58 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 420 грн. 45 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 26 травня 2020 року 

     
       Головуючий                                                                       О.М. Таварткіладзе 

       Судді:                                                                                 С.О. Погорєлова

                                                               А.П. Заїкін