Постанова
Іменем України
 
19 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 333/830/16-ц
провадження № 61-7284св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                Гулейкова І. Ю.,                                    Погрібного С. О.,
                             Усика Г. І.,                                              Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., 
Онищенка Е. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору.
 
Позовна заява мотивована тим, що 15 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 114-2008-1517, за умовами якого банк зобов`язався надати йому кредитні кошти у вигляді строкового кредиту у сумі 50 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,95 % річних.
 
Зазначив, що у кредитному договорі відсутня істотна умова щодо зобов`язання кредитодавця надати грошові кошти. Також сторони не визначили та не узгодили у письмовій формі порядок надання кредиту, відповідач не відкрив позичковий рахунок для надання кредиту, готівкова іноземна валюта не була видана з операційної каси банку з поточного рахунку фізичної особи, безготівкове перерахування також не здійснено. До того ж, кредитодавець перед укладанням кредитного договору не надав повну, своєчасну та достовірну інформацію про послугу, що є предметом договору.
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір від 15 травня 2008 року № 114-2008-1517.
 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що оспорюваний договір не є укладеним, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2017 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що при укладенні та підписанні кредитного договору банком не порушені права та інтереси позичальника, договір містить всі істотні умови договору, з яких сторони дійшли згоди, разом з тим позивач пропустив позовну давність, про застосування якої заявлено відповідачем.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд у своєму рішенні не виклав мотиви на підставі яких ним не прийнято висновок судово-економічної експертизи 
від 30 липня 2017 року № 1/01-17, яким встановлено безгрошовість договору про надання споживчого кредиту та встановлено відсутність санкціонованих бухгалтерських документів про видачу і отримання кредиту. Крім того, ОСОБА_1 дізнався про порушені права після отримання висновку експерта від 30 липня 
2017 року № 1/01-17, оскільки сам є необізнаною особою у сфері кредитних правовідносин, а тому трирічний строк позовної давності повинен відраховуватись від 30 липня 2017 року.
 
У травні 2019 року від АТ «Універсал Банк» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить залишити без задоволення вказану касаційну скаргу, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.
 
У червні 2019 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
15 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 114-2008-1517, відповідно до якого кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти у сумі 
50 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,95 % річних у порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.
 
Згідно з пунктом 1.2 кредитного договору строк кредитування становить період: із дати надання кредитором кредиту позичальнику до 10 травня 2028 року включно. Строки та терміни надання та погашення кредиту визначаються умовами цього договору.
 
Відповідно до пункту 2.1.3 цього договору, банк здійснює відкриття позичальнику поточного рахунку № НОМЕР_1 (№ НОМЕР_2 ) у кредитора, код банку (МФО 322001) для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту.
 
Згідно з пунктом 2.3 кредитного договору, видача кредиту за цим договором проводиться на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно з умовами пункту 2.1.3 цього договору.
 
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Призначено у справі проведення судово-економічної експертизи.
 
Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 30 липня 2017 року № 1/01-17 встановлено:
- в об`ємі наданих на дослідження документів, експерту, згідно з вимогами чинного законодавства, не надається за можливе підтвердити документально операцію з видачі ОСОБА_1 кредитних коштів за кредитним договором від 15 травня 2008 року № 114-2008-1517 із операційної каси Запорізького відділення № 3 ВАТ «Універсал Банк» у сумі 50 000,00 доларів США, відповідно до умов кредитного договору;
- в об`ємі наданих на дослідження документів, експерту документально обґрунтовано, згідно з вимогами чинного законодавства, не надається за можливе підтвердити відображення на відповідних рахунках і субрахунках коштів за кредитним договором від 15 травня 2008 року № 114-2008-1517 видачу ОСОБА_1 кредитних коштів Запорізьким відділенням № 3 «Універсал Банк» у сумі 50 000,00 доларів США;
- в об`ємі наданих на дослідження документів, експерту, згідно з вимогами чинного законодавства, не надається за можливе підтвердити документально операції зі сплати кредиту та відсотків ОСОБА_1 за кредитним договором від 15 травня 2008 року № 114-2008-1517.
 
У додатку № 1 «Перелік та вартість супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту» не зазначено увесь перелік супутніх послуг, таких як вартість робіт із оцінки майна, витрати, пов`язані з обслуговуванням кредиту щодо ведення рахунків, розрахунково-касове обслуговування та інше, а вартість супутніх послуг відсутня взагалі;
- відсутній розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг із оформлення договору про надання кредиту - з вартістю усіх витрат, пов`язаних із одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, які ще значно підвищать реальну відсоткову ставку, при документальному підтверджені цих витрат.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір не є укладеним, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.
 
Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції виходив із того, що при укладенні та підписанні кредитного договору банком не порушені права та інтереси позичальника, договір містить всі істотні умови договору, з яких сторони дійшли згоди, разом з тим позивач пропустив позовну давність, про застосування якої заявлено відповідачем.
 
Верховний Суд не погоджується у повній мірі з зазначеним висновком апеляційного суду з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
За правилом статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
 
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 
2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; 
є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
 
Так, відповідно до частини сьомої статті 15 Закону, у редакції, чинній на час укладання спірного договору встановлено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.
 
Отже, Законом чітко визначено наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), і такими наслідками є виникнення права у споживача розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Отже за змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю, оскільки, укладаючи та підписуючи кредитний договір, позивач був ознайомлений з його умовами, що підтверджується пунктом 8.5 кредитного договору, у якому зазначено про те, що до укладення позичальником договору останній був ознайомлений у письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартістю кредиту, а отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору. При цьому позивач не був позбавлений можливості відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено частиною другою статті 1056 ЦК України, але таких дій не здійснив.
 
Разом з тим апеляційний суд іншою підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 крім необґрунтованості також зазначив пропуск строку звернення до суду.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
 
Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та чи є позов обґрунтованим. Одночасно судом не може бути відмовлено у задоволенні позову і за недоведеністю (необґрунтованістю), і з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності.
 
За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції помилково застосував положення статті 267 ЦК України, а тому наявні підстави для часткового задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , зміни постанови Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, шляхом виключення із мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, оскільки позов правильно визнано судом апеляційної інстанції необґрунтованим, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.
 
Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року змінити, шляхом виключення із її мотивувальної частини висновку щодо пропуску позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову.
 
В іншій частині постанову Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                       С. О. Погрібний
 
                                                                                              Г. І. Усик
 
                                                                                              В. В. Яремко