ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Херсон

Справа №654/5481/13-ц
Провадження №22ц/819/487/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий Бездрабко В.О. (суддя-доповідач),
судді: Вейтас І.В.,
Приходько Л.А.
секретар судового засідання: Кутузова А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - ОСОБА_7 , про визнання договору недійсним та витребування майна; 
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним та визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та зобов`язання повернути земельну ділянку з незаконного володіння. 
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , якому на праві власності належала земельна ділянка площею 0,2 га, кадастровий номер 6522384300:02:060:0016, розташована в АДРЕСА_1 ;2.
Спадкоємцями померлого є його діти - позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , які прийняли спадщину та 21 серпня 2013 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом.
Під час оформлення спадщини їм стало відомо, що на підставі виданої за життя ОСОБА_8 генеральної довіреності ОСОБА_9 В ОСОБА_10 В. на право розпорядження вказаною земельною ділянкою, ділянка за договором купівлі-продажу від 27 вересня 2012 року, тобто після смерті ОСОБА_8 , була продана ОСОБА_5 .
Позивачі вказали, що згідно частини шостої статті 248 ЦК України довіреність видана на ім`я ОСОБА_6 втратила чинність у зв`язку зі смертю довірителя, а тому останній не мав повноважень на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 вересня 2012року.
Позивачі за первісним позовом просили визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2 га, кадастровий номер 6522384300:02:060:0016, розташованої в АДРЕСА_1 :2 від 27 вересня 2012 року № 1511, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Корнієвською Н. В. та зобов`язати відповідача ОСОБА_5 повернути їм вказану земельну ділянку.
У лютому 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_2  про визнання правочину удаваним, визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.
Зустрічний позов мотивований тим, що 10 лютого 2011 року ОСОБА_6  позичив ОСОБА_8 100 000,00 дол. США строком на 1 рік, на підтвердження чого останнім була складена письмова розписка, в якій в якості гарантії виконання боргових зобов`язань ОСОБА_8 вказав про намір передати у заставу належну йому на праві власності вказану земельну ділянку, про що зазначено у самій розписці. Оскільки у встановлений строк ОСОБА_8 не зміг повернути борг, він розрахувався з ним вказаною земельною ділянкою, в рахунок погашення боргу за договором позики, видавши йому генеральну довіреність від 10 лютого 2012 року на право розпорядження вказаною земельною ділянкою на власний розсуд, яка посвідчена нотаріально. Таким чином, між ним та ОСОБА_8 склалися правовідносини з купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, які було оформлені розпискою про отримання у борг суми коштів та генеральною довіреністю на право розпорядження вказаною земельною ділянкою, які є удаваними, укладеними сторонами з метою приховати дійсний договір, а саме договір купівлі-продажу. В подальшому, діючи як власник вказаної земельної ділянки, на підставі зазначеної генеральної довіреності, 27 вересня 2012 року він продав вказану земельну ділянку ОСОБА_5 .
Позивач за зустрічним позовом просив визнати удаваним правочин щодо представництва на підставі довіреності від 10 лютого 2012 року, виданої ОСОБА_8 , на управління, користування та розпорядження земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_2 , площею 0,2000 га, застосувавши до правовідносин сторін правила, що регулюють правовідносини купівлі-продажу, визнати дійсним договір купівлі-продажу від 27 вересня 2012 року вказаної земельної ділянки.
       Справа судами розглядалася неодноразово.
Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 серпня 2017року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволений частково. 
Визнано удаваним правочин щодо представництва (доручення) на підставі довіреності від 10 лютого 2012 року, виданого ОСОБА_8 на управління, користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,2000 га, кадастровий номер 6522384300:02:060:0016, розташованої в АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_3 , застосувавши до правовідносин сторін правила, що регулюють правовідносини купівлі-продажу. 
У задоволенні решти вимог за зустрічним позовом – відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить рішення суду від 03 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісних позовних вимог.
Скарга мотивована тим, що при ухвалені оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_8 видав на ім`я ОСОБА_6 довіреність на розпорядження спірною земельною ділянкою з метою подальшого її продажу, проте наміру продати цю земельну ділянку ОСОБА_5 та за ціною зазначеною в договорі від 27 вересня 2012року, ОСОБА_8 не мав, і доказів що підтверджують цей факт в ході розгляду справи не було встановлено. Крім того, висновок суду про те, що склавши довіреність від 10 лютого 2012року ОСОБА_8 і ОСОБА_6 фактично уклали договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, ґрунтується виключно на припущеннях.
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справі повідомлені у відповідності до вимог ст. 128, 130 ч.5 ЦПК України.
ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах неповнолітніх дітей, до суду не з`явилася. За повідомленням представників сторін за зареєстрованим місцем проживання не мешкає, фактично тривалий час проживає за межами України, адреса її місця знаходження невідома. Згідно положень ст.128 ч.11 ЦПК України є такою, що повідомлена про розгляд справи, що підтверджується розмішеним на офіційному веб-сайті судової влади України оголошеннями про виклик.
Позивачі за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , досягнувши повноліття, реалізували своє право на представництво їх інтересів в суді шляхом укладення договору з адвокатом ОСОБА_11 . 
Представник ОСОБА_3 – адвокат Бибка Т.Я. до суду не з`явилася, у поданій заяві від 18 лютого 2020 року просила розгляд справи провести за її відсутності.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники ОСОБА_4 - адвокат Іпатов В.В., ОСОБА_2 та ОСОБА_2 – адвокат Хазов Ю.С. апеляційну скаргу просили задовольнити з підстав, викладених у скарзі. 
Представник ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 – адвокат Вічна І.М. просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим та перевіреним судом фактичним обставинам справи, підтвердженим належними доказами.
Заслухавши доповідача, представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_8 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 12 листопада 2007 року серія ЯД № 742662 належала земельна ділянка площею 0,2 га, кадастровий номер 6522384300:02:060:0016, розташована в АДРЕСА_1 ;2 (т. 1 а. с. 37).
10 лютого 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_8 отримав від позикодавця 100000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 10 лютого 2012 року.
Умови договору позики були погоджені сторонами та викладені у відповідній розписці, підписаною сторонами правочину (т. 1 а. с. 59).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Установивши, що укладений ОСОБА_8 та ОСОБА_6 письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальникам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення у позичальника боргових зобов`язань за договором.
У розписці від 10 лютого 2011 року сторони договору погодили, що забезпечення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_8 , у разі неналежного виконання умов договору, буде проведено за рахунок належної позичальнику земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 ;2. 
Оскільки договір застави нерухомого майна не укладений в нотаріальній формі та не пройшов державної реєстрації, то в силу положень ст.577 ЦК України така застава не породжує юридичних наслідків, у зв`язку з її нікчемністю. Проте, ця обставина не спростовує досягнуту між сторонами домовленість про виконання зобов`язання за рахунок цього майна.
Положеннями ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню.
Під час розгляду справи позивачі за первісним позовом не заперечували факт укладення між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 договору позики від 10 лютого 2011 року та невиконання його умов позичальником у строк, визначений договором.
Матеріали справи свідчать, що в судовому засіданні 03 серпня 2017 року суд на виконання вимог ст.10 ч.4 ЦПК України, в редакції на час вчинення процесуальної дії, роз`яснив сторонам їх права щодо можливості заявлення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо розписки від 10 лютого 2011 року та попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (т.1 а.с.177), проте позивачі за первісним позовом надане ним законом право не реалізували.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Встановлено і ці обставини сторонами не заперечувалися, що 10 лютого 2012 року (в обумовлений договором строк) ОСОБА_8 зобов`язання з повернення грошових коштів не виконав.
Цього ж дня, ОСОБА_8 видав нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_6 на управління, користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою площею 0,2 га, кадастровий номер 6522384300:02:060:0016, розташованою в АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_3 . Довіреність видана без застережень, строком на 3 роки, з окремим оформленням ОСОБА_8 нотаріально посвідченої заяви про відсутність прав інших осіб на землю (т. 1 а. с. 45-51).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 про визнання удаваним правочину щодо представництва (доручення) на підставі довіреності від 10 лютого 2012 року, суд першої інстанції вважав, що фактично між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 склалися правовідносини, що регулюють договір купівлі-продажу.
Проте, повністю погодитися з висновком суду не можна.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. 
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Встановивши, укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 договору позики, та невиконання останнім боргових зобов`язань у визначений договором строк, суд вважав, що видача позичальником на користь позикодавця довіреності на управління та розпорядження нерухомим майном боржника є удаваним правочином, оскільки фактично між сторонами був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки.
Разом із цим, статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Встановлені по справі фактичні обставини свідчать, що 10 лютого 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не вчинялися дії притаманні укладенню між сторонами договору купівлі-продажу, а відтак висновки суду в цій частині позбавлені правового обґрунтування, а доводи апеляційної скарги підлягають задоволенню.
У постанові по справі №917/1739/17 від 04 грудня 2019 року (п.85, 86) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).
Згідно ст.599, 600 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.
Договір про передачу відступного є реальним та передбачає заміну виконання зобов`язань іншими діями. Предметом такого договору може бути передача майна в рахунок виконання зобов`язання за іншим договором, тобто передання відступного є самостійним способом ліквідації правових зв`язків між учасниками зобов`язальних правовідносин.
Аналіз встановлених у справі фактичних обставин дає підстави вважати, що невиконання позичальником ОСОБА_8 в обумовлений договором позики від 10 лютого 2011 року строк зобов`язань мало наслідком укладення сторонами цього правочину договору про передачу боржником на користь кредитора відступного у вигляді спірної земельної ділянки, шляхом видачі 10 лютого 2012 року на ім`я ОСОБА_6 довіреності на управління, користування та розпорядження майном. Спрямованість волі обох сторін договору була направлена саме на виконання умов договору позики, тобто на настання інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені договором на представництво інтересів.
Оскільки на час укладення такого договору сторони не мали даних щодо ринкової вартості ділянки, що підтвердило б повне виконання позикових зобов`язань, оригінал розписки про отримання ОСОБА_8 коштів залишився у позикодавця ОСОБА_6 та був наданий суду та досліджений в ході розгляду справи.
Встановлено, що ОСОБА_6 не звертався у судовому порядку до спадкоємців ОСОБА_8 із позовом про стягнення заборгованості за договором позики.
Отже, ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав визнання удаваним правочину щодо представництва ОСОБА_6 інтересів ОСОБА_8 на підставі довіреності від 10 лютого 2012року, виданого останнім на управління, користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,2000 га, кадастровий номер 6522384300:02:060:0016 та вважає, що волевиявлення сторін було спрямовано та між сторонами фактично укладений договір про передачу відступного в рахунок виконання зобов`язань за договором позики.
27 вересня 2012 року ОСОБА_6 , діючи на підставі довіреності від 10 лютого 2012року, уклав з ОСОБА_5 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки (т.1 а.с.34).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер (т.1 а.с.13).
Спадкоємця померлого є його діти – позивачі за первісним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , які прийняли спадщину та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на належне померлому майно.
За положеннями статті 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Звернувшись до суду з первісним позовом, позивачі послалися на те, що належна спадкодавцю спірна земельна ділянка не могла бути відчужена ОСОБА_6 , який діяв на підставі довіреності, на користь ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 27 вересня 2012 року, тобто після смерті ОСОБА_8 , оскільки згідно ст.248 ч.1 п.6 ЦК України, у зв`язку зі смертю особи, яка видала довіреність, представницькі повноваження ОСОБА_6 припинилися, а відтак договір від 27 вересня 2012 року слід визнати недійсним.
Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених по справі обставин, дійшов правильного висновку, що спірна земельна ділянка не увійшла до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8 . Позивачі за первісним позовом не надали належних та допустимих доказів на спростування цих висновків, не заперечували факт укладення 10 лютого 2011 року сторонами договору позики, своєчасно невиконання ОСОБА_8 зобов`язань за цим договором, хоча у відповідності до ст.81 ч.1 ЦПК України на учасників процесу покладається обов`язок доведення тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (с.12 ч.3, 13 ч.1 ЦПК України).
Згідно довідки Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області №451, станом на 25 вересня 2012 року на земельній ділянці площею 0,2000 га, кадастровий номер 6522384300:02:060:0016, розташованої в АДРЕСА_1 ;2 відсутні будівлі, споруди (т.1 а.с.44).
За матеріалами справи встановлено, що спірна земельна ділянка неодноразово відчужувалася. Згідно договору дарування від 30 травня 2014 року власником ділянки є ОСОБА_7 , яка ухвалою суду від 30 січня 2017 року залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог (т.2 а.с.23).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 30 травня 2014 року за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на дачні будинки літ. А, Б, загальною площею 1526,4 кв м розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_2 .
З пояснень представників сторін встановлено, що у зв`язку із набранням законної сили рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 03 жовтня 2017 року, яке постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2019 року скасовано, позивачі за первісним позовом звернулися до суду з окремим позовом до ОСОБА_7 про витребування спірної земельної ділянки. Справа перебуває на розгляді Голопристанського районного суду Херсонської області, провадження в ній зупинено, до розгляду цієї справи, а відтак вирішення питання про витребування землі у нового власника ОСОБА_7 (третьої особи) не потребує додаткового розгляду у цій справі.
Згідно положень ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, серед іншого неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Ураховуючи наведене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про її часткове задоволення шляхом скасування рішення першої інстанції в частині застосування до правовідносин сторін по справі правил, що регулюють правовідносини купівлі-продажу та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволені цих вимог з підстав, викладених у мотивувальній частині судового рішення.
Керуючись ст.367, 374, 376,382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 серпня 2017року в частині застосування до правовідносин сторін по справі правил, що регулюють правовідносини купівлі-продажу, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог з підстав, викладених у мотивувальній частині судового рішення.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
       Повний текст постанови складений 22 травня 2020 року.

Головуючий:                                                                 В.О. Бездрабко

Судді:                                                                          І.В. Вейтас
                                                                               
Л.А. Приходько