Постанова
Іменем України 
 
21 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 333/205/17
провадження № 61-39120св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Міністерство оборони України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2017 року у складі судді Наумової І. Й. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Крилової О. В., Кухаря С. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що у період з 20 червня 1986 року до 29 листопада 1986 року він брав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі - ЧАЕС), внаслідок чого отримав численні хронічні захворювання, йому встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюваннями, які є наслідком виконання обов`язків військової служби при ліквідації наслідків катастрофи на ЧАЕС, в зв`язку з чим порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання. Він постійно потребує лікування, його здоров`я з кожним роком погіршується, він страждає на головні болі, має поганий сон, безсоння, не має можливості працювати, не може вільно пересуватись на велику відстань, не може належним чином матеріально забезпечувати свою родину, вимушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя.
ОСОБА_1 вважає, що у зв`язку з отриманими хронічними хворобами йому завдана моральна шкода.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, постановив, щопозивач не надав суду будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та отриманою шкодою.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що обов`язок держави відшкодувати ОСОБА_1 завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу від Міністерства оборони України не надходив.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року і витребувано із Комунарського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу № 333/205/17.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.
 
Фактичні обставини справи
 
ОСОБА_1 з 20 червня 1986 року до 29 листопада 1986 року виконував службові обов`язки з ліквідації наслідків аварії в 30-ти кілометровій зоні на ЧАЕС, що підтверджується записом у військовому квитку НОМЕР_5
 
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 13 квітня 2011 року, та вкладки до нього від 16 січня 2012 року № 679679 с ОСОБА_1 має статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1).
 
Згідно із посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 09 лютого 2011 року, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.
 
З довідки Медико-соціальної експертної комісії від 11 січня 2012 року серії НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, захворювання пов`язане з аварією на ЧАЕС при виконанні обов`язків військової служби.
 
Відповідно до експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС від 11 вересня 2008 року, ОСОБА_1 має ряд захворювань, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
 
Із виписок з історії хвороб вбачається, що ОСОБА_1 періодично проходив лікування в Комунальному закладі «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
 
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 отримав захворювання, яке стало підставою для встановлення йому ІІ групи інвалідності, під час проходження військової служби у Радянській армії, суд правильно зауважив, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, та дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для покладення обов`язку про відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке було утворено після отримання позивачем травм та захворювання, під час проходження військової служби у Радянській армії.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що порядок відшкодування моральної шкоди, визначений положеннями статті 1167 ЦК України, на норми якої посилається позивач, передбачений для деліктної відповідальності та на спірні правовідносини не поширюється, оскільки законом чітко врегульовано правовий та соціальний захист військовослужбовців у разі встановлення інвалідності, а питання відшкодування шкоди, заподіяної особам внаслідок участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, регулюються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадян та зобов`язується відшкодувати її за пошкодження здоров`я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Розділом IV зазначеного Закону також передбачені компенсації та пільги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. 
 
Статтею 20 цього Закону передбачені гарантовані державою компенсації та пільги, що надаються особам, віднесеним до категорії 1, але у ньому відсутнє посилання щодо відшкодування моральної шкоди.
 
Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 319/196/17 (провадження № 61-15192св18), від 23 травня 2018 року у справі № 332/1252/17 (провадження № 61-10464св18), від 18 вересня 2018 року у справі № 324/740/17 (провадження № 61-10632св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 336/2245/17 (провадження № 61-7174св17), від 27 грудня 2018 року у справі № 333/7276/16 (провадження                    № 61-11347св18), від 18 лютого 2019 року у справі № 336/2272/17 (провадження № 61-15448св18), від 12 червня 2019 року у справі № 337/201/17 (провадження № 61-30543св18), від 27 лютого 2020 року у справі № 310/3362/17 (провадження № 61-31463св18).
 
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не взяли до уваги висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, є безпідставними, оскільки Верховний Суд України у вказаній справі виходив з того, що на правовідносини, які виникли у 2008 році, поширюється положення статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», якою передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. Отже, обов`язок відшкодовувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, які заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.
 
Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд дав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, а тому підстави повторно відповідати на ті самі доводи відсутні.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                              Ю. В. Черняк

           І. А. Воробйова

          Р. А. Лідовець