П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  824/1147/19-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Левицький Василь Костянтинович  
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
19 травня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Іваненко Т.В.  Граб Л.С. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області з позовом про скасування  вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.04.2019 р. № Ф-23549-56 на суму 18276,72 грн.
В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначила, що відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.04.2019 р. № Ф-23549-56, про яку вона дізналась у вересні 2019 р. Вказану вимогу позивач вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки з 2004 р. працює найманим працівником. Крім того, позивач звернув увагу суду, що має місце порушення відповідачем строку та процедури обчислення боргу зі сплати єдиного соціального внеску.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року    адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Чернівецькій області про сплату боргу (недоїмки) від 15.04.2019 р. № Ф-23549-56.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Апелянт наголошує, що оскаржувана вимога прийнята на підставі чинного законодавства, у зв`язку із несплатою позивачем єдиного соціального внеску.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені наступні обставини справи.
Згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності, ОСОБА_1 зареєстрована 26.12.2003 р. як фізична особа-підприємець та взята на облік як платник податків 29.12.2003 р. за № 16304. Основним видом діяльності позивача є роздрібна торгівля з лотків та на ринках. Місце проживання на час реєстрації - АДРЕСА_1 .
16.10.2019 р. внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення підприємницької діяльності позивача, як фізичної особи підприємця.
Дослідженням Витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що 27.02.2014 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань включено відомості за реєстраційним записом 20381750000036441 про фізичну особу підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про її державну реєстрацію вважається недійсним. Реєстраційну дію вчинено державним реєстратором Чернівецької міської ради Лєсковою З.І. 
У клопотанні про долучення доказів позивач вказував, що після отримання інформації про наявність боргу перед відповідачем, він звернувся до Відділу державної реєстрації юридичних осіб фізичних осіб-підприємців юридичного управління Чернівецької міської ради із заявою про припинення підприємницької діяльності (форма 12).
За результатами розгляду вказаної заяви, 04.10.2019р. державним реєстратором юридичних осіб фізичних осіб-підприємців І. Кавценюк прийнято повідомлення про зупинення розгляду документів № 01-05/1-10-1577 та необхідність подати також форму 13 заяву про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особі-підприємця, оскільки державна реєстрація була проведена до 01.07.2004, а саме 26.12.2003 р. 
Як стверджував позивач, після подачі заяви форми 13 у нього прийняли заяву форми 12 та провели державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.
Судом досліджено трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 встановлено, що він  працював в наступних підприємствах та установах, а саме: з 09.08.2004 р. по 26.11.2004 р. - у військова частина НОМЕР_2 ; з 14.01.2005 р. по 06.04.2005 р. та з 24.06.2005 р. по 24.12.2008 р. військова частина НОМЕР_3 ; з 15.06.2009 р. по 16.02.2010 р. ТОВ «Комплекс Агромакс»; з 19.05.2010 р. по 09.08.2012 р. ПАТ «Індекс-Банк» (перейменовано в ПАТ «Агріколь Банк»); з 27.08.2012 р. по 27.03.2014 р. військова частина НОМЕР_4 .
З 07.04.2014 р. по 16.09.2019 р. позивач працював в ПАТ «Агріколь Банк» (перейменоване АТ «Агріколь Банк») на посадах головного спеціаліста управління охорони банківських приміщень департаменту безпеки, головного фахівця управління закупівель департаменту закупівель та ресурсного адміністрування, головного фахівця управління закупівель.
Дослідженням інтегрованої картки платника за період з 09.02.2018 р. по 31.10.2019 р. встановлено наступне:
- 09.02.2018 р. відповідачем нараховано позивачу розрахункову суму єдиного внеску за рік, зокрема нараховано єдиного внеску терміном сплати 09.02.2018 р. в сумі 8448,00 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку позивачу на вказану суму;
- 19.04.2018 р. відповідачем нараховано позивачу ЄСВ терміном сплати 19.04.2018 р. в сумі 2457,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку позивачу на вказану суму;
- 19.07.2018 р. відповідачем нараховано позивачу ЄСВ терміном сплати 19.07.2018 р. в сумі 2457,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку позивачу на вказану суму;
- 19.10.2018 р. відповідачем нараховано позивачу ЄСВ терміном сплати 19.10.2018 р. в сумі 2457,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку позивачу на вказану суму;
- 21.01.2019 р. відповідачем нараховано позивачу ЄСВ терміном сплати 21.01.2019 р. в сумі 2457,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку позивачу на вказану суму;
- 19.04.2019 р. відповідачем нараховано позивачу ЄСВ терміном сплати 19.04.2019 р. в сумі 2754,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку позивачу на вказану суму;
- 19.07.2019 р. відповідачем нараховано позивачу ЄСВ терміном сплати 19.07.2019 р. в сумі 2754,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку позивачу на вказану суму;
- 19.10.2019 р. відповідачем нараховано позивачу ЄСВ терміном сплати 19.10.2019 р. в сумі 2754,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку позивачу на вказану суму (а.с. 90).
Таким чином,з досліджених інтегрованих карток платника вбачається, що станом на 09.02.2018 р. недоїмки у позивача не було.
Разом з тим, станом на 31.12.2018 р. позивачу нараховано єдиного соціального внеску на загальну суму 15819,54 грн, сплачено позивачем до бюджету єдиного соціального внеску - 0,00 грн, недоїмка по сплаті єдиного соціального внеску склала 15819,54 грн.
Станом на 31.10.2019 р. позивачу нараховано єдиного соціального внеску на загальну суму 10710,72 грн, сплачено позивачем до бюджету єдиного соціального внеску - 0,00 грн, недоїмка по сплаті єдиного соціального внеску склала 26539,26 грн.
Таким чином, за вказаний період всього нараховано позивачу ЄСВ на загальну суму 26539,26 грн, в т.ч.: за 2017 р. 8448,00 грн, 2018 р. 9828,72 грн та станом на 31.10.2019 р. 8262,54 грн. Тобто, в загальному, за вказаний період у позивача, за даними облікової картки платника станом на 31.10.2019 р. обліковується борг (недоїмка) у розмірі 26539,26 грн.
15.04.2019 р. відповідачем у відповідності до вимог ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, сформовано вимогу № Ф-23549-56 про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено позивача, що станом на 31.01.2019 р. заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 18276,72 грн, в т.ч. недоїмка у сумі 18276,72 грн.
Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, 30.09.2019 р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 15.04.2019 р. № Ф-23549-56 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Зокрема, на переконання суду, оскільки позивач в період з 26.12.2003 р. по 16.10.2019 р. перебував на обліку в органах ДФС та був зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак підприємницьку діяльність не здійснював і доходи від такої діяльності не отримував, та одночасно в цей період перебував у трудових відносинах з АТ «Агріколь Банк», яке сплачувало за нього страхові внески, а також у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, який включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску, суд вважає, що необхідність сплати позивачем єдиного соціального внеску за спірний період спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимога відповідача про подвійне нарахування позивачу як застрахованій особі єдиного внеску за періоди сплати за нього страхувальниками страхових внесківа, а також у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, який включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску, є протиправною та підлягає скасуванню.
Стосовно дотримання відповідачем порядку та строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, суд прийшов до висновку, що в разі прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, в даному випадку формування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), без дотримання порядку та поза межами законодавчо визначених строків, воно не може вважатись правомірним. Беручи до уваги встановлення факту порушення відповідачем порядку та строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, суд вважає, що недотримання відповідачем порядку та строків прийняття відповідних рішень позбавило позивача можливість передбачати наслідки, та позбавило, у випадку необхідності та з належною допомогою, узгоджувати свою поведінку, та як наслідок призвело до покладення на позивача надмірного тягара зі сплати єдиного внеску.
Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновками суду першої інстанції. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.п. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 р. № 2464-VI Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Закон - №2464-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п. 2, 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).
Перелік платників єдиного внеску наведено в ст. 4 Закону № 2464-VI.
Згідно з п. 4, 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є:
- фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;
- особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Судом встановлено, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 26.12.2003 р. та припинив підприємницьку діяльність 16.10.2019 р.
В розумінні Закону № 2464-VI застрахована особа може бути застрахованою один раз, єдиний внесок за себе як фізичну особу-підприємця повинна нараховувати та сплачувати самостійно один раз. Відтак, як вірно зауважив суд першої інстанції, подвійне нарахування застрахованій особі єдиного внеску є неприпустимим та суперечить меті запровадження державою консолідованого страхового внеску.
Судом встановлено, що в період часу з 07.04.2014 р. по 16.09.2019 р. позивач працював в ПАТ «Агріколь Банк» (перейменоване АТ «Агріколь Банк») на посадах головного спеціаліста управління охорони банківських приміщень департаменту безпеки, головного фахівця управління закупівель департаменту закупівель та ресурсного адміністрування, головного фахівця управління закупівель.
Згідно довідки АТ «Агріколь Банк» від 03.12.2019 р. № 301к з основного місця роботи, позивач працював в АТ «Агріколь Банк» з 07.04.2014 р. (підстава: наказ № 310к від 07.04.2014 р.) по 16.09.2019 р. (підстава: наказ № 1428к від 16.09.2019 р.) та займав посаду головного фахівця управління закупівель з постійним місцем роботи в м. Києві. В період з 11.03.2017 р. по 21.10.2018 р. позивач перебував у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (підстава наказ № 276к від 06.03.2017 р.). Крім того, у довідці зазначено, що 09.07.2019 р. позивач був присутній на роботі.
За оскаржуваною вимогою від 15.04.2019 р. Ф-23549-56 позивачу нарахована недоїмка зі сплати єдиного соціального внеску всього на загальну суму 18276,72 грн, в т.ч. за 2017 р. 8448,00 грн, за І ІІІ квартали 2018 р. 7371,54 грн. 72 грн та І квартал 2019 р. 2754,18 грн.
Тобто з наведеного вбачається, що відповідачем нараховано позивачу єдиний соціальний внесок також за періоди сплати за нього страхувальниками страхових внесків, як за найманого працівника, перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Пунктом 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 ПК України дано визначення поняттю працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;
За змістом ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абз. 2 п.1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абз.1 п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017 р.) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
При цьому, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.
Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції відносно того, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Судом встановлено, що в період з 26.12.2003 р. по 16.10.2019 р. позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Однак, у спірний період позивач підприємницьку діяльність не здійснював.
З матеріалів справи вбачається, що в період часу з 07.04.2014 р. по 16.09.2019 р. позивач працював в ПАТ «Агріколь Банк» (перейменоване АТ «Агріколь Банк») на посадах головного спеціаліста управління охорони банківських приміщень департаменту безпеки, головного фахівця управління закупівель департаменту закупівель та ресурсного адміністрування, головного фахівця управління закупівель. В період з 11.03.2017 р. по 21.10.2018 р. позивач перебував у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (підстава наказ № 276к від 06.03.2017 р.). Наведена обставина підтверджується трудовою книжкою, виданою на ім`я позивача, а також довідкою, виданою АТ «Агріколь Банк».
Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) щодо застрахованої особи ОСОБА_1 , в період з квітня 2014 р. по березень 2017 р. та з жовтня 2018 р. по вересень 2019 р. страхувальником АТ «Агріколь Банк» (код ЄДРПОУ 143261575) сплачувалися страхові внески за позивача. В період з квітня 2017 р. по грудень 2018 р. (включно) та з січня по вересень 2018 р. (включно) страхувальником Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (код ЄДРПОУ 22886300) щомісячно здійснювалися виплати відповідно в розмірі 3200,00 грн та 3723,00 грн.
Отже, в період з 07.04.2014 р. по 16.09.2019 р. позивач займався трудовою діяльністю як найманий працівник. За вказаний період за позивача сплачувалися страхові внески його роботодавцем, позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримував соціальні виплати.
Також судовим розглядом не встановлено, а відповідачем не доведено, що позивач у спірний період по час прийняття оскаржуваної вимоги здійснював підприємницьку діяльність та отримував дохід від її діяльності.
З матеріалів справи видно, що в оскаржуваній вимозі від 15.04.2019 р. Ф-23549-56 відповідач вимагав від позивача сплатити недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску всього на загальну суму 18276,72 грн, в т.ч. за 2017 р. 8448,00 грн, за І ІІІ квартали 2018 р. 7371,54 грн.
Таким чином судом встановлено, що відповідачем нараховано позивачу єдиний соціальний внесок також за періоди сплати за нього страхувальником страхових внесків, перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Статтею 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 р. № 1533-III (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем страхові внески в сумі не менш як мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.
Період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримання виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, крім пенсій (за винятком пенсії по інвалідності) та виплат за страхуванням на випадок безробіття, включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску (абз. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»).
Отже, оскільки позивач в період з 26.12.2003 р. по 16.10.2019 р. перебував на обліку в органах ДФС та був зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак підприємницьку діяльність не здійснював і доходи від такої діяльності не отримував, та одночасно в цей період перебував у трудових відносинах з АТ «Агріколь Банк», яке сплачувало за нього страхові внески, а також у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, який включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що необхідність сплати позивачем єдиного соціального внеску за спірний період спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. А відтак, вимога відповідача про подвійне нарахування позивачу як застрахованій особі єдиного внеску за періоди сплати за нього страхувальниками страхових внесківа, а також у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, який включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску, є протиправною та підлягає скасуванню.
Також колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції відносно доведеності факту порушення відповідачем порядку та строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску.
Так, підпунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4,5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно ч. 3 ст. 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до п.п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Частинами 3 та 4 ст. 25 Закону № 2464-VI передбачено, що суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Згідно п. 1 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 р. № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 р. за № 508/26953 (далі - Інструкція № 449) до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Таким чином, у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску фіскальний орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.
З матеріалів справи вбачається, що 15.04.2019 р. відповідач сформував оскаржувану вимогу №Ф-23549-56 станом на 31.01.2019 р., в якій вимагав від позивача сплатити недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску всього на загальну суму 18276,72 грн, в т.ч. за 2017 р. 8448,00 грн, за І ІІІ квартали 2018 р. 7371,54 грн. При цьому, суму заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальну суму 18276,72 грн сформовано відповідачем на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів - ГУ ДФС у Чернівецькій області.
Отже, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про порушення відповідачем порядку та строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, що в свою чергу призвело до покладення на позивача надмірного тягара зі сплати єдиного внеску.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, зважаючи на те, що дії відповідача, як суб"єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, що виникли між сторнами не відповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України.
В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що Чернівецький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області залишити без задоволення, а  рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Іваненко Т.В.    Граб Л.С.