26.05.20
22-ц/812/469/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 471/498/19
Провадження № 22-ц/812/469/20                       Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

 П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
26 травня 2020 року м. Миколаїв 
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів -  Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В., 
із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,
за участю: представника відповідачки - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом 
Сіхарулідзе Дмитром Геннадійовичем 
на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді - Кологривої Т.М. в приміщенні того ж суду о 11 годині 10 хвилин по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У період з січня 1995 року по 01 ІНФОРМАЦІЯ_1 року у його будинку проживала його внучка ОСОБА_2 . До липня 2012 року вона була зареєстрована у будинку своїх батьків по АДРЕСА_2 , а у липні 2012 року його дружина зареєструвала її в його будинку, про що він дізнався тільки після смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
01 вересня 2012 ІНФОРМАЦІЯ_2 онучка ОСОБА_2 добровільно залишила будинок та почала проживати у батька. З того часу по день подачі позову вона не з`являлася у будинку, який йому належить на праві приватної власності, участі в його ремонті не брала, податки та комунальні послуги не оплачувала.
Посилаючись на те, що відповідачка у добровільному порядку з реєстрації знятись не бажає, внаслідок чого безпідставно зберігає на собою право на користування будинком та порушує його право на вільне користування та розпорядження належним йому на праві власності житлом, неможливість оформлення субсидії, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 з моменту вибуття, тобто з 01 вересня 2012 року.
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач фактично з вересня 2012 року і по день пред`явлення даного позову у спірному будинку не проживає понад 7 років, має інше місце проживання у м. Черкасах, де працює та навчається, не є співвласником спірного житлового приміщення, до суду з вимогою про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення не зверталася, факт її реєстрації у цьому будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном. Вимога позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з певного періоду, а саме з 01 вересня 2012 року не підлягає задоволенню, оскільки не ґрунтується на вимогам ЖК та ЦК України.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Сіхарулідзе Д.Г. посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в суді першої інстанції доведено постійне користування ОСОБА_2 спірним майном, обслуговування, наявність її речей та проживання з 1996 року до травня 2019 року за спірною адресою разом із бабусею та дідусем, допомагала їм по господарству, дбала про будинок, тощо. Ніколи не була відсутньою у домогосподарстві понад півроку, навіть під час навчання щомісячно приїздила додому. Також не надано доказів на наявність порушення прав позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, розгляд справи проводити у його відсутність.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та )або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.
Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ч. 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого не проживання.
Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно зі ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
 Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 09 жовтня 1989 року виконавчим комітетом Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Про що також свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 березня 2018 року за № 115853285 (а.с. 6, 7).
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 1995 року по 01 вересня 2012 року відповідачка як член сім`ї - внучка проживала разом зі своєю бабусею ОСОБА_4 та дідусем ОСОБА_3 у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Як вбачається з довідок Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області № № 527, 528 від 27 червня 2019 року, № 241 від 24 липня 2019 року по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зареєстрована, але фактично не проживає з вересня 2012 року (а.с.15,16). Про це також свідчить облікова картка об`єкта по господарського обліку на 2016-2020 роки № 0101941 ( а.с. 17).
Під час перебування на території сільської ради ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_2 , що підтверджено Новокостянтинівської сільською радою (довідка №549 від 04 липня 2019 року) (а.с.18). 
Відповідно до додатку до диплома про вищу освіту НОМЕР_1 № 43736524 ОСОБА_2 навчалася у ВСП «Новокаховський коледж» Таврійського державного агротехнологічного університету на денній формі навчання з 01 вересня 2009 року по 05 червня 2012 року (а.с.57).
З копій додатків до дипломів про вищу освіту ЕР №47162067, С15 № НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_2 навчалася у Черкаському державному технологічному університеті на денній формі навчання з 01 вересня 2010 року по 24 червня 2014 року та з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2015 року(а.с. 50). 
Відповідно до довідки Черкаського національного університету ім. Б Хмельницького від 05 серпня 2019 року за № 277/03 ОСОБА_2 навчається в аспірантурі Черкаського національного університету ім. Б Хмельницького зі спеціальності «Менеджмент» на денній формі навчання з 15 вересня 2017 року по 15 вересня 2021 року (а.с.54).
Отже, з наданих документів, копії яких містяться в матеріалах справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 з вересня 2012 року виїхала до м. Черкаси на навчання на стаціонарному відділенні, яке закінчила 30 червня 2015 року.
ОСОБА_5 в суді першої інстанції пояснила, що з 2015 року вона розпочала працювати у м. Черкасах і там проживає та працює донині.
З урахуванням вказаних вище норм та встановлених обставин справи, суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачка відсутня у будинку за місцем своєї реєстрації понад один рік без поважним причин, а тому наявні правові підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 з 1996 року по травень 2019 року проживала в спірному будинку разом з позивачем та ОСОБА_6 , допомагала їм по господарству, дбала про будинок, а крім того, не була відсутньою у домогосподарстві понад шість місяців, навіть під час навчання на увагу суду не заслуговують, оскільки зводяться до переоцінки доказів та обставин, яким надана належна оцінка судом першої інстанції.
Так, суд першої інстанції надав оцінку тій обставині, що ОСОБА_2 приїжджала до дідуся та бабусі з періодичністю один раз на півтора та два місяці з метою надання їм допомоги, купляла та привозила їм продукти, ліки. 
Судом з урахуванням пояснень свідка ОСОБА_7 , дослідженням відеозапису зроблено правильний висновок про те, що відповідачка дійсно надавала допомогу бабусі та дідусю, а не користувалася спірним житловим будинком, як своїм постійними місцем проживання.
Посилання в апеляційній скарзі, як на поважну причину відсутності за місцем реєстрації у зв`язку з навчанням на підставі ст. 71 ЖК Української РСР, яка регулює порядок збереження за громадянами жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, не можуть бути взяті до уваги, оскільки згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).
Таким чином, хоча позивач помилково посилався не на ту норму закону, а саме ст. 71 ЖК Української РСР, суд встановивши підстави позову, застосовував норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.
А відтак, неправильне зазначення ОСОБА_3 правових норм на обґрунтування позову (стаття 71 ЖК Української РСР) не є визначальним для суду при вирішенні питання про те, яким законом потрібно керуватися при захисті права позивача на користування та розпорядження своїм майном.
До того ж, Верховний Суд, висловив свою правову позицію з питання виїзду особи на тимчасове проживання до іншої місцевості у зв`язку з роботою або навчанням, яка викладена у постанові від 01 лютого 2018 року (справа № 283/1443/16-ц).
Доводи апеляційної скарги про те, що не надано доказів на порушення прав позивача, як власника спірного будинку також є безпідставними, з огляду на принцип непорушності права приватної власності, крім того, ОСОБА_3 зазначав, що реєстрація місця проживання відповідачки позбавляє його права на оформлення та користування субсидією.
До того ж, доказів на підтвердження тих обставин, що відповідачка не втратила інтерес до житлового будинку за місцем реєстрації, матеріали справи не містять. 
Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,  § 23, ЄСПЛ,  від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом Сіхарулідзе Дмитром Геннадійовичем залишити без задоволення.
Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.Б. Кушнірова

І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 27 травня 2020 року.