Справа № 343/1941/19 
Провадження № 22-ц/4808/329/20 
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі: 
                       судді-доповідача         Бойчука І.В., 
                       суддів:                Девляшевського В.А.,Фединяка В.Д.,
з участю секретаря Петріва Д.Б.,
сторін: представників АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2019 року під головуванням судді Керніцького І.І. у м. Долина,

       в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовну заяву мотивовано тим, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 22.08.2016 ОСОБА_1 отримала у АТ КБ «ПриватБанк» кредит в розмірі 6 250,64 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 13 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Погашення заборгованості здійснюється в залишку заборгованості починаючи з 1 по 25 число кожного місяця. 
Позичальник підписав заяву разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку». 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 29.05.2019 виникла заборгованість у розмірі 20 961,03 грн, з яких: 6 250,64 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2 282 грн – заборгованість по процентах за користування кредитом, 7 750,62 грн – заборгованість за пенею та комісією, 4 677,77 грн – штраф, яку банк просив стягнути з ОСОБА_1 та 1 921 грн судового збору.
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» заборгованість по генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 22.08.2016 в розмірі 16 283,03 грн, з яких: 6250,64 грн - заборгованість за кредитом; 2282,00 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7750,62 грн - заборгованість за пенею та комісією.
В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що рішення суду ухвалено без дотримання вимог чинного законодавства.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вказаний кредит є строковим, зі строком дії до 31 серпня 2017 року. Картка була дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця,строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.
За таких обставин, сума заборгованості ОСОБА_1 станом на 29.05.2019, визначена позивачем по закінченню терміну дії кредиту, що є безпідставним.
В рішенні суду не вказано яким чином розрахована заборгованість за даним кредитним договором, не зазначено якими вихідними даними користувався позивач при визначенні розміру заборгованості та не зазначено методику такого розрахунку.
Апелянт зазначає, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, тому вимога про стягнення нарахованої на проценти неустойки є необгрунтованою.
Просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та відмовити позивачу у їх задоволенні.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, яка заперечила проти доводів апеляційної скарги та представника ОСОБА_1 , яка підтримала доводи скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, заборгованість по штрафу була нарахована після нарахування пені, що є подвійною цивільно-правовою відповідальність за порушення строків виконання кредитних зобов`язань. Враховуючи вказане, судом першої інстанції відмовлено у стягненні з відповідача 4 677,77 грн штрафу згідно п. 2.2. генеральної угоди. Однак повністю погодитись із цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.
Судом встановлено, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 22.08.2016, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 6 250,64 грн на строк 12 місяців з 22.08.2016 по 31.08.2017 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява та генеральна угода разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
До кредитного договору Банк надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви позичальника, Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в ПриватБанку.
Згідно розрахунку банку у  ОСОБА_1  станом на 29 травня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 20 961,03 грн., з яких: з яких 6 250,64 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2 282 грн – заборгованість по процентах за користування кредитом, 7 750,62 грн – заборгованість за пенею та комісією, 4 677,77 грн – штраф (а.с. 5).
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, кредитор виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а позичальник належним чином свої зобов`язання за вказаними договорами не виконував , тому у нього утворилась заборгованість перед Банком, яка підлягає стягненню з відповідача.
Разом з тим, на думку апеляційного суду, помилковим є висновок суду першої інстанції щодо розміру кредитної заборгованості. З даного приводу колегія суддів зауважує наступне.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі пеню за прострочення сплати щомісячних платежів на погашення кредиту припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
Відповідно до умов генеральної угоди відповідач отримала кредит на строк 12 місяців з 22.08.2016 по 31.08.2017 з сплатою 13 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 8).
Оскільки кредитний договір припинив свою дію 31 серпня 2017 року, то вимоги про стягнення процентів після цієї дати нарахуванню і стягненню не підлягають.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). 
Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів після 31 серпня 2017 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і місцевим судом задоволені в розмірі 2 282 грн помилково.
Апеляційний суд звертає увагу, що вказаний кредитний договір укладений у формі анкети-заяви є договором приєднання.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і комісію за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22.08.2016, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати пені та комісії за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а тому висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь банку 7 750,62 грн заборгованості за пенею та комісією суперечить вимогам норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини і є неправильним. 
Колегія судді вважає, що у задоволенні даної вимоги слід відмовити. 
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що на користь банку підлягає стягненню 6 250,64 грн заборгованості за тілом кредиту, тому що нею фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті і останній вправі вимагати захисту своїх прав у суді шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Також з відповідача слід стягнути заборгованість за процентами по кредитному договору згідно наданого банком розрахунку тільки станом на 31.08.2017 (кінцевий строк кредитування) в розмірі 889,31 грн, а у задоволенні решти процентів, які банком нараховані після закінчення строку кредитного договору, відмовити.
Пунктом 2.2 генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, яку відповідач підписала, передбачено, що у разі порушення строків погашення кредиту боржник зобов`язується виплатити банку штраф у розмірі 4 677,76 грн.
За таких обставин, щодо вимог банку про стягнення з відповідача штрафу, то колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаної вимоги. Штраф у розмірі 4 677,76 грн підлягає стягненню з відповідача, оскільки боржник порушила строки погашення кредиту і такий штраф передбачений умовами генеральної угоди, яка підписана сторонами.
Доводи апеляційної скарги про сплив позовної давності не знайшли свого ствердження у апеляційному суді і позовна давність банком у даній справі не пропущена.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами, або зводяться до незгоди відповідача з рішенням суду першої інстанції і апеляційний суд частково їх задовольнив.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи вказану норму, розмір судового збору слід зменшити відповідно до задоволених позовних вимог і стягнути на користь банку у сумі 1 394,26 грн.
Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
За наведених обставин рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Долинського районного суду від 17 грудня 2019 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.
Позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк», (місцезнаходження вул. Грушевського 1Д, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 14360570) –11 817,70 грн (одинадцять тисяч вісімсот сімнадцять гривень 70 коп) заборгованості по Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 22.08.2016 (з яких: 6250,64 грн – заборгованість за кредитом; 889,31 грн - відсотки за користування кредитом; 4 677,76 грн – штраф відповідно до п. 2.2 генеральної угоди) та судовий збір у розмірі 1 394,26 грн.
У задоволенні решти позову відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.
Повний текст постанови складений 06 березня 2020 року.

Судді:                                                        І.В. Бойчук
                                                               В.Д. Фединяк
                                                               В.А.Девляшевський