______

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2020 року                                                                                   
м. Чернівці
Справа № 723/4113/18
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинак О. О.
суддів Лисака І.Н., Половінкіної Н.Ю.
секретар Чубрей І.І.

позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 січня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Дедик Н.П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В листопаді 2018 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом.

Позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг за договором позики від 1 грудня 2016 року в розмірі 6 302 доларів США.
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 1 грудня 2016 року вона надала ОСОБА_2 позику у сумі 9 800 доларів США терміном на три місяці. 
Сторони домовились, що якщо позичальник не зможе повернути борг у строк, то вона має сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 1 проценту у місяць від суми боргу.
Станом на день подання позову відповідач частково виконала свої зобов`язання та сплатила позивачу кошти в сумі 4 300 доларів США.
Оскільки після закінчення строку виконання зобов`язання відповідач решту боргу не повернула, позивач просила стягнути з неї борг в розмірі 5 500 доларів США та проценти за користування позикою в розмірі 802 доларів США.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 січня 2020 року  позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 грудня 2016 року в сумі 5 500 доларів США.
Судове рішення мотивоване тим, що оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала, грошові кошти у встановлений у договорі строк позивачу не повернула, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу в розмірі 5 500 доларів США. 
Встановивши, що вимоги про стягнення процентів за користування позикою в сумі визначеній судом не перевищують суму заздалегідь сплачених процентів в розмірі 80 доларів США, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційний скарзі ОСОБА_2  просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що жодних коштів в 2016 році вона від позивача не отримувала, а розписка, яка наявна в матеріалах справи, дійсно написана нею, проте за інших обставин та умов, аніж ті, на які вказує позивач.
Вона погодилась повертати вказаний борг замість ОСОБА_3 .
Термін повернення вказаного боргу становив десять років.
Суд дійшов помилкового висновку про те, що показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є належними доказами у даній справі.
Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що 1 грудня 2016 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 позику в сумі 9 800 доларів США строком на три місяці, про що складено відповідну розписку (а.с. 4).

Вказаною розпискою передбачено, що у разі щомісячного повернення боржником основної суми боргу в розмірі не меншому ніж 500 доларів США, відсотки за користування не сплачуються, в іншому разі відповідач повинна сплачувати позивачу 1 процент від залишку боргу.

Із записів на розписці від 01 грудня 2016 року вбачається повернення ОСОБА_2 ОСОБА_1 наступних коштів: 28 грудня 2016 року - 500 доларів США, 20 січня 17 року - процентів у розмірі 80 доларів США, 2 лютого 2017 року - 500 доларів США, 5 березня 2017 року - 500 доларів США, 06 травня 2017 року - 500 доларів США, 15 червня 2017 року - 500 доларів США, 18 липня 17 року - 500 доларів США, 1 вересня 2017 - 500 доларів США, 17 грудня 2017 року - 800 доларів США.

Згідно розрахунку позивача, розмір основного боргу за договором позики становить 5 500 доларів США, а сума несплачених ОСОБА_2 процентів за користування грошовими коштами, отриманими за договором позики, за період з 1 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року становить 802 долари США (а.с.8).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково з наступних підстав.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилами частини 2 статті 527 ЦК України кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно зі статтею 545 цього Кодексу кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 740/2904/17-ц.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
У справі встановлено, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення. При цьому розписка написана власноручно ОСОБА_2 .
На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанцій, з висновком якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що розписка від 1 грудня 2016 року містить усі вищевказані реквізити та дає підстави стверджувати про наявність підстав для стягнення коштів за цією розпискою, дійшов правильного висновку про наявність правових  підстав для стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики від 1 грудня 2016 року. 
Окрім того, наявність у кредитора ОСОБА_1 оригіналу боргової розписки, виходячи з положень статей 527, 545 ЦК України, свідчить про існування невиконаного боржником ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики.
Однак апеляційний суд вважає, що підлягає зміні розмір заборгованості, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача за договором позики від 1 грудня 2016 року. 
Помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування позикою у зв`язку з тим, що визначений судом розмір процентів, які слід стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача не перевищує суму заздалегідь сплачених відповідачем процентів у розмірі 80 доларів США.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не заперечувала щодо підписання нею розписки від 1 грудня 2016 року, що свідчить про її згоду з усіма передбаченими вказаною розпискою умовами.
Зі змісту вказаної розписки вбачається, що сторони у справі передбачили сплату відповідачем протягом трьох місяців всієї суми заборгованості із внесенням останньою щомісячного платежу не менше 500 доларів США.

Оскільки сторонами у справі не було погоджено графіку внесення щомісячних платежів, строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з  частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Судом установлено, що відповідач на виконання умов договору позики 28 грудня 2016 року сплатила 500 доларів США, а 20 січня 2017 року 80 доларів США.

Сторони у справі вказували про те, що вищезазначена сума в розмірі 80 доларів США є заздалегідь сплаченими процентами у зв`язку із неналежним виконанням боржником ОСОБА_2 умов договору позики.
Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Матеріалами справи підтверджується, що на день сплати відповідачем позивачу коштів в сумі 80 доларів США, нею не було порушено своїх зобов`язань щодо щомісячного повернення позивачу грошових коштів за договором позики, а тому у відповідача станом на січень 2017 року не виникло обов`язку щодо сплати таких процентів відповідно до статті 1048 ЦК України та умов договору позики.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що сплачені ОСОБА_2 20 січня 2017 року 80 доларів США слід вважати коштами, які відповідач внесла на погашення основної заборгованості за договором позики від 1 грудня 2016 року.
За таких обставин, сума коштів, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення основної заборгованості за договором позики від 1 грудня 2016 року становить 5 420 доларів США(5500-80=5420).
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом у розмірі 802 долари США, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Положення абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами.
Згідно розписки від 1 грудня 2016 року сторони погодили, що позику надано до 28 лютого 2017 року.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Ураховуючи викладене, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-465цс18.
Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку позики - 28 лютого 2017 року.
Однак з вимогами про стягнення процентів, нарахованих протягом визначеного договором строку позики, позивач до суду не звертався.
Натомість позивачем заявлений до стягнення розмір процентів розрахований за період з 1 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року.
Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики після 28 лютого 2017 року, то позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню саме з цих підстав.
Вимог про стягнення сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України позивач не заявляв.
Оскільки наведеними вище нормами закону та умовами договору позики не передбачено стягнення процентів за користування коштами, нарахованих після закінчення строку дії договору позики відповідно до статті 1048 ЦК України, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення процентів за період з 1 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року у розмірі 802 долари США.
Необґрунтованим є аргумент апелянта про те, що жодних коштів в 2016 році вона від позивача не отримувала, а лише зобов`язалась повертати такий борг замість ОСОБА_3 .
Частиною 1 статті 81 ЦПК України  передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 77 ЦПК України  предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
З матеріалів справи вбачається, що розписка від 1 грудня 2016 року, з огляду на його реальний характер, є доказом підтвердження не лише укладення договору позики , але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Також апеляційний суд вважає безпідставним аргумент заявника про те, що показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , якими підтверджується факт сплати боргу ОСОБА_2 замість ОСОБА_3 , є належними та допустимими доказами у даній справі.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, що встановлено частиною першою статті 218 ЦК України.
Зі змісту абзацу 2 частини 1 статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України (зокрема у частині 2 статті 937, частині 3 статті 949 цього Кодексу).
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина 1 статті 1051 ЦК України).
Таким чином, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків, які заперечують факт отримання коштів чи їх повернення.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 182/2462/16-ц.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови. Визначити розмір боргу, який підлягає стягненню з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в сумі 5 420 доларів США.

Щодо судових витрат
Відповідно до правил статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про зміну рішення в частині стягнення заборгованості за договором позики слід, визначивши розмір заборгованості, який слід стягнути з відповідача на користь позивача в сумі 5 420 доларів США та зміну рішення  в частині відмови в позові про стягнення процентів за користування позикою у його мотивувальній частині.
Як вбачається з квитанцій № 25 та № 26 від 6 листопада 2018 року, ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви та заяви про забезпечення позову сплатила судовий збір в розмірі 2 117 гривень 59 копійок ( 1765,19+352,40=2117,59)(а.с.1,23).

Згідно квитанцій №1-4552к від 1 липня 2019 року та № 0.0.1643604312.1 від 10 березня 2020 року відповідач за подання заяви про перегляд заочного рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 лютого 2019 року та апеляційної скарги на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 січня 2020 року сплатила судовий збір в розмірі 3 225 гривень 20 копійок (384,20+2841=3225,20)(а.с.112,214).
З огляду на часткове задоволення судом позовних вимог (5 420 доларів США), що становить 86 % від ціни позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1821 гривня 13 копійок (2117,59х86%=1821,13). Судовий збір за іншу частину позовних вимог, які не були задоволені судом (882 долари США (6302 - 5420=882), що становить 14 % від ціни позову),  підлягає стягненню з позивача на користь відповідача у розмірі 451 гривня 53 копійки (3225,20х14%=451,53).
Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Виходячи з вищенаведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 369 гривень 60 копійок (1821,13-451,53=1369,60). 
Керуючись статтями  367, 368, 374, 376, 381, 382  ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 січня 2020 року змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

Змінити резолютивну частину рішення щодо стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики.

Визначити розмір боргу за договором позики від 1 грудня 2016 року, який підлягає стягненню з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в сумі 5 420 (п`ять тисяч чотириста двадцять ) доларів США.

Змінити розподіл судових витрат. 

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 369 гривень (одна тисяча триста шістдесят дев`ять) гривень 60 копійок. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 8 квітня 2020 року
Головуючий                                                 О.О. Одинак 

Судді:                                                          І.Н. Лисак         
               
                                                               Н.Ю. Половінкіна