ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 червня 2020 року           справа №200/13720/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Арабей Т.Г., Геращенка І.В.,   розглянув   в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 р. (у повному обсязі складено 4 травня 2020 року у м. Слов`янськ) у справі  № 200/13720/19-а (головуючий І інстанції суддя Троянова О.В.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Покровського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області,  третя особа -     Державна казначейська служба України  про стягнення збитків у розмірі  недоотриманої  пенсії,

                                            ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2019 року  позивач  звернувся  до суду з позовом до   Покровського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому, з урахуванням  уточненої позовної заяви,  просив  стягнути з Державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку на її користь збитки, завдані відповідачем у розмірі недоотриманої суми пенсії за період з 01.07.2016 року по 28.02.2019 року у розмірі 98 893, 84 грн.; стягнути з Державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку на її користь збитки у розмірі недоотриманої компенсації втрати частини доходів за період з 01.07.2016 року по 28.02.2019 року, у зв`язку із порушенням строків їх виплати, завдані відповідачем в сумі, що дорівнює законодавчому розрахунку на день складання уточнення (т. 1 а.с. 78).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року  адміністративний позов задоволено частково.
Зобов`язано Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області   нарахувати та виплатити  позивачу компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159.
В іншій частині позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 194-198).
Не погодившись  із  судовим  рішенням,  позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить   рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у зв`язку з невиконанням судового рішення у справі № 805/2620/18-а від 11.10.2018 року боржником-відповідачем нанесена позивачу шкода у неотриманні майна - пенсії – власності – доходу у розмірі недоотриманої суми пенсії 98 893, 84 грн.
Крім того, боржник повинен сплатити позивачу збитки у вигляді компенсації втрати частини доходів за період з 01.07.2016 року по 28.02.2019 року, у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Апелянт вважає, що, оскільки позивач не оскаржував бездіяльність відповідача та враховуючи те, що вимоги про відшкодування збитків та стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір (не були похідними), розгляд таких вимог має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.
Тобто, необхідним було закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.
За унормуванням  ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до ч. 1  ст. 311 КАС України.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що   позивач є пенсіонером за віком та внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується відповідною довідкою від 12.12.2015 року № 1455-13736 (т. 1 а.с. 9-10).
Позивач перебуває на обліку управління як внутрішньо переміщена особа. З 01.07.2016 року виплату пенсії позивачу було припинено з підстав не передбачених нормами статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року у справі 805/2620/18-а визнано протиправними дії Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, які полягають у невиплаті починаючи з дати припинення пенсії  позивачу, зобов`язано Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії з моменту її призупинення (припинення). Рішення суду набуло законної сили (т. 1 а.с. 11-15).
07.02.2019 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 805/2620/18-а про зобов`язання Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії з моменту її призупинення (т. 1 а.с. 16).
На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року у справі 805/2620/18-а відповідачем нараховано, проте не виплачено пенсію за період з 01 липня 2016 року по 28.02.2019 року у сумі 98 893,84 грн., що підтверджується довідкою, наданою на адресу суду.
Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 16.09.2019 р. за вих. № 17970 направив на адресу суду заяву про зміну порядку і способу виконання рішення з «зобов`язання Покровського ОПФУ Донецької області поновити виплату пенсії з моменту її призупинення (припинення)» на «стягнення з Покровського ОПФУ Донецької області заборгованості невиплаченої пенсії за період з 01.07.2016 р. по 28.02.2019 р. у сумі 98893,84 грн. на користь ОСОБА_1 » (а.с. 17-19).
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15.10.2019 р. у справі № 805/2620/18-а заяву повернуто заявнику в зв`язку з не усуненням недоліків заяви (т. 1 а.с. 20).
05.11.2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла заява позивача про зміну способу і поряду виконання судового рішення № 805/2620/18-а від 11.10.2018 року з «зобов`язання Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії з моменту її призупинення (припинення)» на «стягнення з Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь  позивача суми заборгованості з пенсії за період з 01.07.2016 року по 28.02.2019 року у сумі 98 893,84 грн.» 
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у справі 805/2620/18-а відмовлено у задоволенні заяви позивача про зміну порядку і способу виконання рішення у справі № 805/2620/18-а за позовом ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання дискримінаційними дій (т. 1 а.с. 24-26).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року  у справі 200/11669/19-а визнано протиправною бездіяльність Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, яка полягає у невиплаті за період з грудня 2018 року по липень 2019 року включно пенсії позивачу, стягнуто з Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь  позивача пенсію в розмірі  36504,41 грн. Рішення суду набуло законної сили (т. 1 а.с. 66-73).
При вирішенні справи  суд виходить з наступного.
Нормами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 1 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення»  передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
За положеннями статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (надалі Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Обов`язок з виплати пенсії у відповідні строки встановлений ст. 85 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та ст. 47 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Разом з тим, не виплативши пенсію позивачу за 01.07.2016 року по 28.02.2019 року,  відповідач порушив вказані норми законодавства.
За змістом статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У ст. 107 Закону України № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  передбачено, що пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.
Як вже зазначалось вище, 27 листопада 2019 року  позивач  звернувся  до суду з позовом до   Покровського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області і з урахуванням  уточненої позовної заяви,  просив  стягнути з Державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку на її користь збитки, завдані відповідачем у розмірі недоотриманої суми пенсії за період з 01.07.2016 року по 28.02.2019 року у розмірі 98 893, 84 грн.;. стягнути з Державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку на її користь збитки у розмірі недоотриманої компенсації втрати частини доходів за період з 01.07.2016 року по 28.02.2019 року, у зв`язку із порушенням строків їх виплати, завдані відповідачем в сумі, що дорівнює законодавчому розрахунку на день складання уточнення (т. 1 а.с. 78).
В Цивільному кодексі України міститься визначення поняття збитків. Так, відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Частиною першою статті 1166 ЦК України окреслено, що шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Як вже зазначалось судом, відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року по справі 805/2620/18-а зобов`язано Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії позивачу з моменту її призупинення (припинення).
На виконання рішення суду про зобов`язання відповідача поновити позивачу виплату пенсії за ним було відкрито виконавче провадження, відповідач здійснив нарахування пенсії у розмірі 98 893 грн. 84 коп. за період з 01.07.2016 р. по 28.02.2019 р. Однак, не виплатив ці кошти позивачу.
Законом України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI) установлено гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а також особливості їх виконання.
Статтею 3 Закону № 4901-VI установлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником яких є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності в зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 року № 440.
Оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, тому несплачена позивачу сума пенсії, яка підлягає стягненню на її користь за рішенням суду, не може вважатися майновою шкодою, або збитками в розумінні статей 22, 1166 ЦК України, а є сумою нарахованої пенсії, яка підлягає виплаті позивачу в порядку виконання постанови адміністративного суду, відтак зазначені норми права не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Позивач дійшов помилкового висновку про те, що заборгованість відповідача по сплаті пенсії, яка підлягає стягненню згідно рішення суду, - є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, а тому ці кошти не підлягають відшкодуванню відповідачем згідно статті 1166 ЦК України. 
Зазначена сума коштів підлягає стягненню на користь позивача в тому числі і згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.
Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки “на умовах, передбачених законом”, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення “законів”. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).
У справі “Рисовський проти України” Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу “належного урядування”. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. 
Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що  віднесення недоотриманої пенсії  у розмірі 98 893, 84 грн.  за період з 01.07.2016 року по 28.02.2019 року  та  компенсації втрати частини доходів за період з 01.07.2016 по 28.02.2019 року саме до збитків є неможливим, оскільки зазначені виплати не підпадають під термін збитки в розумінні статті 22, 1166 ЦК України.
З позовних вимог у цій справі вбачається, що позивач по суті просить стягнути   недоотриману суму пенсії за період з 01.07.2016 року по 28.02.2019 року у розмірі 98 893, 84 грн. та стягнути   недоотриману компенсацію втрати частини доходів за період з 01.07.2016 року по 28.02.2019 року, у зв`язку із порушенням строків їх виплати.
Відповідачем є Пенсійний фонд України - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто уповноважений здійснювати нарахування і виплату пенсії позивачу.
Тобто, за вказаною позовною вимогою між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний із здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу.
Велика Палата Верховного Суду в  постанові від 04.03.2020 року у справі № 757/63985/16 звернула увагу, що слід розрізняти вимоги щодо стягнення недоотриманої суми пенсії (борг за пенсійними виплатами) та стягнення компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати.
Так, у справі № 676/1557/16-ц (провадження № 14-197 цс 19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки відповідач (Кам`янець-Подільське об`єднань  управління Пенсійного фонду України Хмельницької області) вже погасив борг за пенсійними виплатами позивачу, ця справа стосується захисту права позивача на компенсацію, зумовлену простроченням виплати пенсії належного розміру, тобто позовні вимоги пов`язані з відшкодуванням шкоди та заявлені без вимоги вирішити публічно-правовий спір, то такий спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.
Натомість спір у цій справі стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17 (провадження № 14-599 цс 18), від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556 цс 19).
Таким чином, доводи апелянта стосовно закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України є необґрунтованими.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19.10.2000 року (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159 (далі - Порядок № 159).
Положеннями ст. ст. 1 та 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
У статті 2 Закону № 2050-ІІІ прямо передбачено, що під доходами, на які поширюються правила щодо компенсації втрат, у цьому Законі слід розуміти, зокрема, пенсії.
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
За унормуванням пунктів 2 та 3 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, серед яких, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
У п. 4 Порядку № 159 закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3 вказаного вище Закону).
Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
При цьому, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Водночас, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.
Використане у ст. 3 Закону № 2050-ІІІ та п. 4 Порядку № 159 визначення, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що повинна бути обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1 - 3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку № 159  дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).
У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі ОСОБА_2 Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).
Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№ 523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17) та від 18 липня 2018 року (справа № 490/6755/15-а), які враховуються судом при вирішенні даної справи відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Крім того, згідно із частиною другою статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
За частиною другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд звертає увагу на те, що  статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Афанасьєв проти України” від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові  у справі  № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.
У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.
Матеріалами справи підтверджено, що пенсія в сумі 98 893, 84 грн. за період з  01.07.2016 року по 28.02.2019 року була нарахована, однак не виплачена.
Спору відносно розміру нарахованої заборгованості з виплати пенсії між сторонами немає.
Частиною першою статті 58 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що ПФУ є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів ПФУ, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом ПФУ.
Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.
За змістом пункту 1 Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 22 грудня 2014 року № 28-2 управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами ПФУ. Управління ПФУ підпорядковуються ПФУ та безпосередньо відповідним головним управлінням ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління ПФУ), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів ПФУ.
Основними завданнями управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).
Приписами підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення обумовлено, що управління ПФУ відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством.
Отже, відповідно до покладених завдань і функцій ПФУ є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.
Тобто за стягненням недоплаченої суми пенсії між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.19 у справі  № 750/1591/18     вважає, що спір стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства. Такий правовий висновок також сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17.
Суд апеляційної  інстанції  з  урахуванням  приписів ч. 5 ст. 242 КАС України відмову суду у задоволенні позовних вимог щодо стягнення нарахованої суми пенсії вважає за необхідне скасувати, оскільки  у цьому випадку ефективним способом захисту прав позивача буде саме стягнення  з відповідача  заборгованості із виплати  пенсії за період з 01.07.2016 року по 28.02.2019 року у розмірі 98 893, 84 грн. 
Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:
- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);
- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);
- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку на її користь збитків не підлягають задоволенню з урахуванням вищевикладеного і системного аналізу нормативно-правових актів, що регламентують спірні правовідносини. 
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, п.3, 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 329 КАС України, суд,                                   
                                       
                                                ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 р.  –  задовольнити частково.
Рішення    Донецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 р. у справі  № 200/13720/19-а   –  скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1  до  Покровського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області,  третя особа -     Державна казначейська служба України  про стягнення збитків у розмірі недоотриманої пенсії – задовольнити частково.
Стягнути  з  Покровського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області  заборгованість із виплати пенсії за період з 01.07.2016 року по 28.02.2019  року  у  розмірі  98 893, 84 (дев`яносто вісім тисяч вісімсот дев`яносто три) грн.  
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
Повне судове рішення складено 24 червня 2020 року.

Судді                                                                                                 Г.М. Міронова   

                                                                                                 Т.Г. Арабей

                                                                                                            І.В. Геращенко