П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/10961/18
Провадження № 22-ц/4815/660/20

Головуючий у Рівненському міському суді
Рівненської області: суддя Тимощук О.Я.
Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:
12 год. 03 хв. 15 травня 2019 року в м. Рівне

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий :суддя Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Романової Наталії Іванівни на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, 
в с т а н о в и в :
       У червні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що перебуває з відповідачем у шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. ОСОБА_1 обов`язку з утримання дитини не виконує, хоча має задовільний стан здоров`я, працює на Відокремленому підрозділі "Хмельницька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом" (далі – Хмельницька АЕС), тобто має регулярний дохід та може надавати відповідну допомогу для доньки. При цьому вважала, що відповідач може надавати матеріальну допомогу й на її утримання. 
       З наведених підстав просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, з дня подання заяви до суду до повноліття дитини. 
       Також просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 гривень щомісячно, з дня подання заяви до суду до досягнення ОСОБА_3 трьох років. 
       Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2018 року прийнято до провадження цивільну справу за даним позовом та призначено підготовче судове засідання. 
       Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 
       В поданій заяві про уточнення позовних вимог представник позивача – адвокат Філатова А.В., не змінюючи вимог та їхнього розміру, просила стягнути з відповідача на користь її довірительки 2 500 гривень витрат на правничу допомогу та 704,80 судового збору. 
       Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня 2019 року позов задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 червня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1 000 гривень щомісячно, починаючи з 12 червня 2018 року і до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Рішення допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на отримання правової допомоги у розмірі 2 500 гривень.
       Стягнуто з ОСОБА_1 в прибуток держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 гривні.
       Роз`яснено порядок перегляду заочного рішення. 
       Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. 
       На рішення суду представником відповідача – адвокатом Романовою Н.І. подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
       На її обґрунтування зазначала, що позовна заява не відповідала вимогам ст. 175 ЦПК України, через що її необхідно було залишити без руху. Зі свого боку, доводячи спроможність сплати аліментів, ОСОБА_2 приховала від суду те, що ОСОБА_1 сплачує аліменти на утримання сина від першого шлюбу розмірі ј частини заробітку. Ця обставина спонукала б до залучення матері цієї дитини до участі в справі, як третьої особи. Крім того, на думку ОСОБА_1 , заява про уточнення позовних вимог фактично є заявою про збільшення цих вимог, проте всупереч ст. 49 ЦПК України копії цієї заяви відповідачу не надсилалось, а тому її суд мав повернути. Суд порушив встановлений процесуальним законодавством порядок проведення заочного розгляду справи, адже здійснено без неналежного повідомлення відповідача. Стверджував, що в разі обізнаності про розгляд справи мав би можливість скористатись процесуальними правами, зокрема на зустрічний позов про оспорювання батьківства та докази про неможливість сплати аліментів в заявленому позивачем розмірі через сплату аліментів на сина від першого шлюбу в розмірі 25% від заробітку (доходів). Разом з тим, заперечував вимогам й про стягнення аліментів на утримання самої ОСОБА_2 , оскільки він не є батьком дитини та бажаний розмір аліментів необґрунтований. З приводу стягнення судових витрат, то, на думку відповідача, підстав для відшкодування коштів за правничу допомогу не було, адже вони необґрунтовані, зокрема матеріали справи не містять акта виконаних робіт із зазначенням витраченого часу. Попри це, судом залишено без уваги клопотання про повернення надлишково сплаченого судового збору. 
       З викладених мотивів просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити, вирішити питання про розподіл судових витрат та повернути надлишково сплачений судовий збір. 
       Відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
        Як з`ясовано судом, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , підтвердженням чого є свідоцтво про народження від 31 травня 2018 року серія НОМЕР_1 (а.с. 5). 
       Відповідно до повідомлення №51/335-5703, наданого 25 червня 2018 року Хмельницькою АЕС на адвокатський запит представника позивача, ОСОБА_1 працює на цій електростанції електрослюсарем з ремонту й обслуговування автоматики та засобів вимірювань електростанції 4 розряду цеху теплової автоматики та вимірювань з посадовим окладом 7 277 гривень та доплатою 16% від посадового окладу за умови праці (а.с.24). 
       Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу уникнення відповідача від своїх батьківських обов`язків з надання доньці матеріального утримання, тобто із факту порушення прав дитини на матеріальне забезпечення своїм батьком, що підлягають судовому захисту.
Ухвалюючи заочне рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 має задовільний стан здоров`я, офіційно працевлаштований на Хмельницький АЕС на посаді електрослюсаря з ремонту й обслуговування автоматики та засобів вимірювань електростанцій 4 розряду цеху теплової автоматики та вимірювань, стягнення по виконавчих документах з нього не здійснюються, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дочки, сина, які утримувалися б за його рахунок, не має. За цих обставин, а також з метою недопущення погіршення матеріального становища дитини та відповідача суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. 
       Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
       Тому згодом, постановляючи ухвалу про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, місцевий суд, врахувавши заперечення ОСОБА_1 та подані ним докази, вказав, що вони істотного значення для вирішення спору не мають. В тому числі, з приводу сплати заявником аліментів на утримання сина від першого шлюбу, суд зазначив, що ця обставина не доведена належними доказами, оскільки не підтверджено факт пред`явлення виконавчого листа до виконання у відповідній судовій справі. Тобто, що було відкрито виконавче провадження, через здійснення якого ОСОБА_1 не в змозі сплачувати аліменти у присудженому заочним рішенням суду розмірі. 
Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів", який набрав чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України "Про судовий збір". Зокрема цим Законом передбачено підвищення мінімального розміру аліментів, спрощення процедури стягнення аліментів та оголошення аліментів власністю дитини.
Відповідно до ст.ст. 7, 141, 150, 155, 180-183 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 
Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. 
Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. 
Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
       Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
       Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
       Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №78912 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст.ст. 18 і 27).
       Аналіз даних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, має бути виконаний батьками з урахуванням принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
       Забезпечення цих інтересів має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.
       Отже, враховуючи наведені положення, відсутність істотних обставин, які могли б впливати на виконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків, можливості сплачувати аліменти, з урахуванням інтересів та потреб саме дитини, визначений розмір аліментів є справедливим, виваженим і розумним, він відповідатиме інтересам та потребам дитини, буде необхідним для забезпечення належних умов для їхнього фізичного, розумового, морального та соціального розвитку.
       Тому доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах закону, вони були предметом дослідження попереднім судом та фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у зручний спосіб, який має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
       Щодо наявності дитини від першого шлюбу як підставу неможливості сплати аліментів у визначеному розмірі та необхідності залучення матері цієї дитини до участі в справі, то колегія суддів вважає, що ці доводи заявника на увагу не заслуговують. 
       Так, сплата аліментів в розмірі ј на дитину від першого шлюбу не може заперечити батьківського обов`язку щодо утримання другої дитини, а стягнення аліментів у рівних частках доходу відповідача на цих дітей забезпечить рівність їхніх прав на фінансове утримання від батька та не ставитиме одну дитину в невиправдано гірше становище перед іншою. 
       При цьому незалучення матері дитини від першого шлюбу до участі в розгляді справи в суді першої інстанції жодним чином не призвело до хибності вирішеного спору. 
       Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження" загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
       Тому наявність двох судових рішень про стягнення аліментів у відповідних розмірах, які в даному випадку не перевищують 70 відсотків відрахувань від заробітної плати, не впливає на розмір нарахувань на користь ОСОБА_4 для сина ОСОБА_5 .
       Також підлягають відхиленню й твердження автора апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є батьком ОСОБА_3 , а тому є необхідним проведення судової експертизи. 
       Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст. 122 та 125 СК України.
       Згідно з ст. 133 СК України, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.
       Статтею 122 СК України передбачено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
       Відповідно до ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст.ст. 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.
       Тобто за змістом даних норм Сімейного кодексу України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку. 
       Оскільки предметом розгляду даної цивільної справи є стягнення аліментів, а не виключення з актового запису відомостей про батька дитини, то в даній цивільній справі така кровна спорідненість не може бути встановлена.
       З приводу аргументів заявника про порушення норм процесуального права, то згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України такі порушення можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це призвело до неправильного вирішення справи. Однак порушень, які б потягли за собою помилкове розв`язання цивільно-правового спору, апеляційним судом не встановлено.
       При цьому суд вважає за доцільне роз`яснити, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.
       Згідно із ч.4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
       У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
Щодо повернення помилково або надміру сплаченого судового збору, то ст. 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено повернення сплаченої суми судового збору за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, у разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; 2) повернення заяви або скарги; 3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); 5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою статті, - повністю. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.
       Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 787 від 3 вересня 2013 року.
       У частині п`ятій Порядку зазначено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.
       Між тим, клопотання, яке б відповідало необхідним формі і змісту для вирішення такого процесуального питання, подано не було. 
       До заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 подано квитанцію про сплату судового збору в встановленому законом розмірі, а саме 384,20 гривень. 
       Залишаючи заяву без руху, місцевий суд виходив із того, що відповідачем не було додано її копії за кількістю учасників справи та копії всіх доданих до неї матеріалів. Тобто сплати судового збору, ще й в сумі більшій аніж необхідно (768,40 гривень) суд не вимагав. 
       Тому встановити призначення платежу та те, що його було сплачено помилково чи надлишково, з метою належного вирішення питання про повернення коштів, враховуючи відсутність обґрунтованого клопотання, не є можливим. 
З огляду на наведене, залишаючи усне клопотання про повернення судового збору поза увагою, міський суд порушень норм процесуального законодавства не допустив, позаяк порядку вирішення цього питання не дотримано саме відповідачем. 
       Не спонукають доводи апеляційної скарги й до скасування рішення суду в частині відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу, адже ці витрати є співмірними зі складністю справи, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. 
       Хоча відповідно до ст. 137 ЦПК України саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, але будь-яких доказів про процесуально-правові порушення, що потягли би до неправильного вирішення питання не надано.
       Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення суду без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
       Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Романової Наталії Іванівни залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня 2019 року – без змін.
       Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                 С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.В.Бондаренко