Постанова                                             
Іменем України
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 502/825/15-ц
 
провадження № 61-20161св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                  Хопти С. Ф., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Кілійського районного суду Одеської області у складі судді                   Балана М. В. від 07 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Гірняк Л. А.,                      Сєвєрової Є. С., від 13 квітня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося  до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Позовна заява мотивована тим, що 28 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 23 628 доларів США на строк до                             28 листопада 2011 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між 
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 цього ж дня був укладений договір поруки.
У зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 05 березня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі                                      124 038,11 доларів США (2 864 039,96 грн), що складається з наступного: заборгованість за кредитом - 20 256,02 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 25 774,85 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 1 010,24 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 76 997 доларів США, та яку банк просив стягнути у солідарному порядку із позичальника та поручителя.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до 
ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання припиненими зобов'язань за договором поруки.
В обґрунтування позову посилався на те, що з 29 жовтня 2008 року банк в односторонньому порядку без згоди поручителя збільшив процентну ставку за договором, що відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України є підставою для припинення зобов`язань за договором поруки. Звернувшись у 2008 році до суду з аналогічним позовом, банк змінив строк виконання зобов'язань за договором, а тому порука припинилась у зв'язку із закінченням п'ятирічного строку, що визначений у пункті 12 договору поруки.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 07 липня                       2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано припиненими зобов'язання ОСОБА_2 за договором поруки                            від 28 листопада 2006 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 01 квітня 2013 року стягнуто частину заборгованості за кредитним договором від 28 листопада 2006 року, а тому повторному захисту право банку не підлягає. Звернувшись у червні                       2008 року до суду з позовом про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором до боржника та поручителя, банк змінив строк виконання зобов'язань за цим договором, а тому з цього часу почався відлік строку позовної давності, що пропущений банком у зв'язку із зверненням до суду з даним позовом у квітні 2015 року, окрім вимог про стягнення пені, і про застосування наслідків якого заявив відповідач. Оскільки строк позовної давності за основним зобов'язанням сплив у червні 2011 року, а тому відсутні правові підстави для стягнення пені поза межами цього строку. Задовольняючи зустрічний ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що банк в односторонньому порядку без згоди поручителя збільшив процентну ставку за договором, що відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України є підставою для припинення зобов`язань за договором поруки.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року частково задоволено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 07 липня 2016 року в частині відмови у стягненні зі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у розмірі 20 256,02 доларів США; за                   відсотками - 16 261,54 доларів США; за комісією - 665,28 доларів США; по пені - 14 992,28 доларів США скасовано та провадження у цій частині вимог закрито.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 07 липня 2016 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості за процентами в сумі 9 513,31 доларів США, заборгованості за комісією - 334,96 доларів США; заборгованості за пенею - 62 004,72 доларів США скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.
Позов ПАТ КБ «ПриватБанк»  задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 листопада 2006 року за період з 04 жовтня 2011 року до 05 березня 2015 року за процентами в сумі 
9 787,43 доларів США, заборгованість за комісією - 49,28 доларів США, 
а всього 9 836,71 доларів США, а також заборгованість за пенею за період                 з 06 березня 2014 року до 05 березня 2015 року в сумі 230 509 грн та судові витрати в загальному розмірі 4 948, 76 грн.
В решті вимог відмовлено.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що заяву про застосування строку позовної давності подав поручитель, тому відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з боржника з підстав пропуску строку позовної давності не ґрунтується на вимогах закону. Строк позовної давності за основною вимогою перервався у липні 2012 року поданням банком позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у вигляді різниці між заявленою заборгованістю за процентами за користування кредитом, комісією, пенею та заборгованістю, яка вже була стягнута рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 01 квітня 2013 року у зв`язку зі спливом позовної давності підлягає скасуванню. 
 
Провадження у справі в частині стягнення заборгованості з відповідачів, яка була стягнута рішенням Кілійського районного суду Одеської області 
від 01 квітня 2013 року, слід закрити у зв`язку з тотожністю підстав, сторін та предмету позову, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову банку в цій частині є помилковим.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що банк в односторонньому порядку без згоди поручителя збільшив процентну ставку за договором, що відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України є підставою для припинення зобов`язань за договором поруки. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли безпідставного висновку про задоволення зустрічного позову та припинення поруки, не давши належної оцінки судовому рішенню, яким було стягнуто з відповідачів заборгованість у 2013 році, оскільки цим рішенням встановлені преюдиційні обставини правомірності підвищення банком процентної ставки за спірним кредитним договором. Крім того, суди не звернули увагу, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту не ґрунтується на приписах статті 16 ЦК України. ОСОБА_3 не подавав до суду заяву про застосування строків позовної давності, а тому суд безпідставно її застосував до штрафних санкцій, і безпідставно стягнув з позичальника пеню у розмірі 230 509 грн, 
а не в повному обсязі (76 997 доларів США).
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У вересні 2017 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою з доводами касаційної скарги та законністю й обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справу передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 161/2238/18-ц.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2020 року поновлено касаційне провадження у справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
28 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 23 628 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 0,84% на місяць на строк до 28 листопада 2011 року.
 
На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 28 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.
 
ПАТ КБ «ПриватБанк» у червні 2008 року зверталося до суду з позовом про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 .
 
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 01 квітня
2013 року, яке набрало законної сили, (справа № 2-64/11), стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 415 976,58 грн, яка складається із: 20 256,02 доларів США - тіло кредиту; 16 261,54 доларів США - проценти; 665,28 доларів США - комісія; 14 992,28 доларів США - пеня.
 
Також судами попередніх інстанцій з`ясовано, що вказане рішення місцевого суду не виконане та заборгованість за спірним кредитним договором відповідачами не сплачена.
 
У зв`язку з існуванням станом на 05 березня 2015 року непогашеної заборгованості за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення з боржника та поручителя 
124 038,11 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 
20 256,02 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 25 774,85 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 1 010,24 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 76 997 доларів США.
Судом апеляційної інстанції у частині вимог банку про стягнення зі 
ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у розмірі 
20 256,02 доларів США; за відсотками - 16 261,54 доларів США; за комісією - 665,28 доларів США; по пені - 14 992,28 доларів США, ухвалено рішення про закриття провадження у справі і в цій частині доводів щодо незаконності рішення касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не містить, а тому відповідно до статті 400 ЦПК України законність рішення суду в цій частині колегією суддів не перевіряється.
 
З огляду на закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі у зазначеній частині, предметом розгляду є заборгованість, яка є різницею між заявленою та стягнутою рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 01 квітня 2013 року.
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла 
до 08 лютого 2020 року.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У касаційній скарзі банк оскаржує рішення суду апеляційної інстанції в частині застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення пені з позичальника, а також судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя та задоволення зустрічного позову про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України, а тому відповідно до статті 400 ЦПК України в іншій частині законність судових рішень колегією суддів не перевіряється.
 
Щодо вирішення позову банку в частині стягнення пені
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Умовами спірного кредитного договору встановлено щомісячну сплату процентів за кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитним договором, який наданий до 28 листопада 
2011 року включно (пункт 1.1 цього договору). 
 
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Також поряд із порукою, за своєю правовою природою акцесорним характером володіє і неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.
При цьому згідно із пунктом 3.2 кредитного договору на випадок порушення позичальників строків повернення кредиту сторони погодили сплату збільшеної процентної ставки у розмірі 25,66% річних, а пунктами 4.1, 4.2 договору передбачено сплату пені.
 
ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у червні 2008 року до суду із позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 .
 
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Отже зверненням у червні 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» із позовом про дострокове стягнення усієї суми заборгованості банк змінив строк дії кредитного договору з 28 листопада 2011 року на червень 2008 року.
 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).
 
Таким чином, стягнення з позичальника пені, нарахованої після 
червня 2011 року не ґрунтується на законі, тому доводи банку про необхідність стягнення з позичальника пені у заявленому банком розмірі 
є безпідставними. 
 
При цьому є обґрунтованими посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що суди попередніх інстанції помилково застосували наслідки спливу позовної давності до вимог банку про стягнення пені з позичальника, з огляду на відсутність у банка права нарахування такої пені після зміни строку дії кредитного договору.
 
Разом з тим, позичальник ОСОБА_1 не оскаржує в касаційному порядку рішення суду апеляційної інстанції, а тому колегія суддів, ураховуючи положення статті 400 ЦПК України та здійснюючи розгляд лише у межах вимог касаційної скарги, вважає за можливе залишити рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення позову банку до позичальника про стягнення пені без змін.
 
Щодо поручителя
 
Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.
 
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
 
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі 
№ 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила висновок, що враховуючи встановлену законодавцем правову природу поруки, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору, та пряму залежність від його умов, наявність рішення про дострокове стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителя свідчить про закінчення строку дії договору, а тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.
 
Судами установлено, що рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 01 квітня2013 року, яке набрало законної сили, (справа № 2-64/11), стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь 
ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 
415 976,58 грн.
 
Зважаючи на наведений правовий висновок, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про припинення поруки ОСОБА_2 , з огляду на те, що підстави для застосування положень частини першої статті 559 ЦК України відсутні, оскільки порука не може бути припинена після ухвалення рішення суду у справі про стягнення заборгованості з поручителя, а на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості, порука не поширюється.
 
Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» вимог про стягнення з поручителя сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв, а порука на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості, не поширюється, Верховний Суд вважає, що у задоволенні позову банку до поручителя та зустрічного позову поручителя до банку слід відмовити саме з цих підстав.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
З огляду на наведене, касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину судових рішеньв частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові, а у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення поруки слід відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 07 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 змінити, виклавши їх мотивувальну частину в цій частині в редакції цієї постанови.
 
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 07 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про припинення зобов`язань за договором поруки скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про припинення зобов`язань за договором поруки відмовити.
 
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення пені за кредитним договором залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта