Дата документу 02.06.2020 Справа № 337/2869/19

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
02 червня 2020 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 337/2869/19
Провадження №22-ц/807/1950/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Котелевського Костянтина Володимировича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2020 року, повний текст якого складено 01 квітня 2020 року, в складі судді Ширіної С.А., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, 

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, який уточнено 11 вересня 2019 року.
В обґрунтування позову зазначала, що 21 грудня 2007 року вона одружилась з відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 . Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 05 травня 2009 року.
За час перебування у шлюбі позивач на підставі Договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В., придбала квартиру АДРЕСА_1 за 400 000, 00 грн., яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2018 року в цивільній справі № 331/4235/18 шлюб між позивачем та відповідачем розірваний.
На час подання позову відповідач проживає у вказаній квартирі та у добровільному порядку не бажає розділити майно. 
Ураховуючи викладене, позивач просить суд поділити спільне майно подружжя, виділити у власність позивача Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 - вартістю 172 000, 00 грн., виділити у власність відповідача Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 - вартістю 172 000, 00 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2020 року позов задоволено частково.
Виділено ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 1/3 частину та визнано за нею право власності на вказану частку в зазначеній квартирі.
Виділено ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 2/3 частини та визнано за ним право власності на вказану частку в зазначеній квартирі.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Котелевського К.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, а також стягнути з відповідача судовий збір.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідачем не надано жодних доказів, що кошти від продажу однієї квартири були спрямовані на придбання спірної квартири. Оскільки квартира придбана саме позивачем, це виключає застосування в цій справі п.3 ч.1 ст. 52 Сімейного кодексу України. Звертає увагу, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, застосував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 червня 2018 року в справі № 711/5108/17, поклавши тягар доказування на позивача. Втім Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 зауважила, що саме відповідач повинен надати докази на спростування позовних вимог.

26 травня 2020 року до апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, що суд постановив законне та обґрунтоване рішення, з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта, що кошти від продажу відповідачем квартири АДРЕСА_2 не були спрямовані на придбання спірної квартири, необґрунтовані. Не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо неможливості застосування п.3 ч.1 ст. 57 СК України, оскільки у придбання спірної квартири, крім спільних коштів, були вкладені кошти, які належали відповідачу особисто. Вважає, що ним було доведено належними доказами, що на придбання спірної квартири він витратив загальну суму особистих коштів у розмірі 149 858, 00 грн. Звертає увагу суду, що після розірвання шлюбу позивачка виїхала зі спірної квартири, оскільки знає, що квартира фактично придбана за його особисті кошти, а він залишився проживати у спірній квартирі разом з сином.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, визначаючи за позивачем право власності на 1/3 частину спірної квартири, а за відповідачем - на 2/3 частини спірної квартири, виходив з того, що сума особистих коштів ОСОБА_2 , витрачених на придбання 25 жовтня 2016 року квартири  АДРЕСА_1 , становить 149 858, 00 грн., які він отримав 06 жовтня 2016 року від продажу іншої квартири, яку придбав задовго до укладення шлюбу з позивачкою. ОСОБА_1 не було надано суду об`єктивних та переконливих доказів, які б надавали можливість в судовому порядку визнати спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачкою в порядку поділу спільного майна подружжя права власності саме на Ѕ частину.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 937, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (а.с. 73).

Сторони від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 (а.с. 72).

25 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 , яка діє від імені ОСОБА_5 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3236, відповідно до п.1 якого Продавець продав та зобов`язується передати майно у власність Покупця, а Покупець купив та зобов`язується прийняти майно за цим договором, що складається з квартири АДРЕСА_1 та сплатити за неї обговорену грошову суму. Продаж цей зроблено за 400 000, 00 грн., які Покупець перерахував на поточний рахунок Продавця, а Продавець одержав від Покупця всі повністю до підписання цього договору (п. 3 Договору). (а.с. 81-84).

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2018 року в справі №331/4235/18 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 грудня 2007 року Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 937. Після розірвання шлюбу повернуто ОСОБА_1 прізвище, яке було в неї до державної реєстрації шлюбу - « ОСОБА_1 » (а.с. 77-80).

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними ( ст. 63 СК України).

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ст. 70 СК України ).

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у  постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 334/9028/15-ц, від 16 грудня 2019 року в справі № 333/2114/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2020 року в справі № 462/6409/18.

Отже, сторона, яка посилається на те, що майно придбане у період шлюбу за особисті кошти та є її особистою власністю, в силу положень статті 81 ЦПК України зобов`язана надати суду належні докази, які б достовірно підтверджували існування таких обставин. Якщо стороною не надано таких доказів діє загальне правило про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що 06 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_9 (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2647, відповідно до умов якого Продавець передає у власність Покупця, а Покупець приймає належну Продавцю квартиру АДРЕСА_2 , і сплачує за неї 149 858, 00 грн. (а.с. 135-136).
Відповідно до п. 1.1. Договору купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2016 року вищезазначена квартира належить ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. 28 квітня 2007 року за реєстровим № 985.

Сама по собі наявність у ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 149 858, 00 грн., отриманих 06 жовтня 2016 року від продажу квартири, що належала йому на праві приватної власності, не може бути беззаперечним підтвердження того, що вказані кошти він сплатив в рахунок спірної квартири, без надання відповідних доказів.

До того ж, Договір купівлі-продажу від 25 жовтня 2016 року не містить застереження про те, що певна частина грошових коштів є особистою власністю ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновок суду першої інстанції, що сума особистих коштів ОСОБА_2 , витрачених на придбання 25 жовтня 2016 року квартири  АДРЕСА_1 , становить 149 858, 00 грн., є припущенням, що суперечить нормам ст. 81 ЦПК України.

 Відповідач не надав належних, допустимих, достатніх доказів, які б безспірно свідчили про те, що він сплатив у рахунок вартості спірної квартири особисті кошти. 

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Відповідачем не спростовано презумпцію спільності придбаного у період шлюбу майна та не доведено придбання спірної квартири за частину коштів, отриманих ним від продажу власної квартири, що свідчить про відсутність підстав для збільшення його частки при поділі майна подружжя, тому вказане нерухоме майно підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках.

Ураховуючи викладене, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення суду на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за подання позовної заяви в розмірі 3 440, 00 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 5 160, 00 грн., разом - 8 600, 00 грн.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Котелевського Костянтина Володимировича задовольнити.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2020 року в цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.
Виділити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_3 )  в квартирі АДРЕСА_1 1/2 частину та визнати за нею право власності на вказану частку в зазначеній квартирі.
Виділити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) в квартирі АДРЕСА_1 1/2 частину та визнати за ним право власності на вказану частку в зазначеній квартирі.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_3 )  судовий збір, сплачений за подання позовної заяви в розмірі 3 440, 00 грн. (три тисячі чотириста сорок гривень 00 копійок) та за подання апеляційної скарги в розмірі 5 160, 00 грн. (п`ять тисяч сто шістдесят гривень 00 копійок), разом - 8 600, 00 грн. (вісім тисяч шістсот гривень 00 копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 червня 2020 року.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова