ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

11 червня 2020 року                                                                           м. Чернівці
справа № 727/149/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Половінкіна Н. Ю. 
суддів: Владичана А.І., Кулянди М.І.
секретаря Конецької Д.Г.
з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 
       
учасники справи

позивач ОСОБА_4 
відповідач  ОСОБА_5 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,   ОСОБА_3 

зустрічний позивач  ОСОБА_5 
зустрічний відповідач  ОСОБА_4 , ОСОБА_2 

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2020 року, головуючий у першій інстанції Кодрян Л.І.

встановила:
ОСОБА_4 у грудні 2019 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , про стягнення заборгованості. 
Просила стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 856936 грн. та три проценти річних в сумі 13734 грн. 45 коп.

Справа №727/149/20                                                       Головуючий у 1 інстанції Кодрян Л.І.
Провадження №22-ц/822/532/20                                 Доповідач Половінкіна Н.Ю. 
Ящук О.В. у березні 2020 року звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином.
Просила визнати договір між ОСОБА_4 , від імені якої діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 купівлі-продажу транспортного засобу марки Volkswagen, модель Toureg, 2014 року випуску, колір чорний, шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2  від 15 червня 2019 року №7341/2017/ НОМЕР_3 удаваним правочином.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 березня 2020 року залучено до участі у справі третьою особо, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 .
Об`єднано позови в одне провадження ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 березня 2020 року.
ОСОБА_4 у січні 2020 року подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,07 га кадастровий номер 73101136300:20:002:0182 по АДРЕСА_1 , заборони вчиняти щодо даного будинку будь-які дії, в тому числі пов`язані з реєстрацією права власності.
ОСОБА_4 у квітні 2020 року уточнила спосіб забезпечення позову, просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на будівельні матеріали, використані при будівництві житлового будинку, які розташовані на земельній ділянці площею 0,0700 га, кадастровий номер 73101136300:20:002:0182 по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2020 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову залишено без задоволення.
ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким забезпечити позов шляхом накладення арешту на будівельні матеріали, використані при будівництві житлового будинку, які розташовані на земельній ділянці площею 0,0700 га, кадастровий номер 73101136300:20:002:0182 по АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права.
       Зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки право власності на будівельні матеріали не підлягає державній реєстрації, положення ч.3 ст.331 ЦК України та правової позиції Верховного суду щодо застосування положень статті 331 ЦК України у постанові від 28 лютого 2018 року у справі №352/626/13-ц, відповідно до якої не будучи житловим будинком з юридичного погляду об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.
       Вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надання ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 в оренду для будівництва і обслуговування житлового будинку, здійснення ОСОБА_5 здачі будинку в експлуатацію, не здійснення реєстрації права власності, визнання ОСОБА_5 обставин здійснення будівництва будинку разом з подружжя.
       Посилається на те, що ризики невиконання ОСОБА_5 судового рішення доводяться невиконанням ОСОБА_5 з червня 2019 року своїх обов`язків з передачі коштів, отриманих від продажу транспортного засобу, звернення до суду з зустрічним позовом про визнання правочину удаваним, що свідчить про відсутність наміру повернення грошових коштів, не здійснення ОСОБА_5 реєстрації права власності на майно з метою ухилення від виконання судового рішення, перебування ОСОБА_5 у Єдиному реєстрі боржників у зв`язку із невиконанням рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 листопада 2010 року про стягнення з ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» грошових кошів в сумі 354379 грн. 40 коп.
       Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 не надходило.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1, 2 ст. 149, п.1, 2 ч.1 ст. 150 ЦПК України, ч.1, 4  ст. 317, ч.2, 3 ст. 331 ЦК України, ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та дійшов висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на будівельні матеріали, використані при будівництві житлового будинку, які розташовані на земельній ділянці площею 0,0700 га, кадастровий номер 73101136300:20:002:0182 по АДРЕСА_1 .
На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про відсутність доказів реєстрації права власності ОСОБА_5 на нерухоме майно або об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , рішенням сесій Чернівецької міської ради від 28 січня 2016 року №88, рішенням сесій Чернівецької міської ради від 29 жовтня 2018 року №1480 між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_5 припинено договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , земельну ділянку зараховано до земель запасу міста. 
Водночас суд першої інстанції дійшов висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , не є сукупністю будівельних матеріалів, оскільки Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції України у Чернівецькій області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 15 вересня 2015 року №ЧВ 182152582111.
Разом з тим суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_4 не наведено достатньо обґрунтованих аргументів про те, що накладення арешту на нерухоме майно спроможне забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, а також обґрунтованих доводів імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття такого заходу.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам не відповідає.
За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частина 2 ст.149 ЦПК України передбачає, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Предметом позову ОСОБА_4 тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 870670 грн. 45 коп.
На обґрунтування виду забезпечення позову ОСОБА_4 посилалась на відмову ОСОБА_5 повернути їй грошові кошти в сумі 870670 грн. 45 коп., отриманні від продажу транспортного засобу, не здійснення ОСОБА_5 реєстрації права власності на збудований і зданий в експлуатацію житловий будинок з метою уникнення відповідальності за борговими зобов`язаннями, існування реальної загрози невиконання ОСОБА_5 рішення суду у разі задоволення позову.
Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.
Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці першому п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Крім того, відповідно правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 31.05.2011 у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України: "З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини цього рішення).
Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень, вбачається, що застосування заходів забезпечення позову необхідне через існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в даній справі, а захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Заслуговують на увагу посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 жовтня 2018 по справі №183/5864/17-ц.
ОСОБА_4 вказується на фактичне порушення її прав та охоронюваних законом інтересів щодо повернення  ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 870670 грн. 45 коп.
Заслуговує на увагу, що ОСОБА_5  здійснено будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 , Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції України у Чернівецькій області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 15 вересня 2015 року №ЧВ 182152582111, проте державної реєстрації не здійснено, що свідчить про ухилення ОСОБА_5 від виконання зобов`язання.
Крім того, ОСОБА_5 занесено до Єдиного реєстру боржників у зв`язку із невиконанням рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 листопада 2010 року про стягнення з ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» грошових кошів в сумі 354379 грн. 40 коп.
Висновки суду першої інстанції про відсутність реєстрації права власності ОСОБА_5 на нерухоме майно або об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , який не є сукупністю будівельних матеріалів, фактично зводяться до не набуття ОСОБА_5 права власності та зазначене майно.
Водночас судом першої інстанції підмінюються поняття виникнення права власності на нерухоме майно та створення майна (завершення будівництва).
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
На підставі частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі №352/626/13-ц.
З огляду на те, що будинок по АДРЕСА_1 зданий в експлуатацію, проте не зареєстровано право власності на нього, об`єкт, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , не є житловим будинком з юридичного погляду, а є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.
ОСОБА_5 має можливість подальшого відчуження майна третім особам, у зв`язку з чим наявна можливість існування небезпеки в заподіянні шкоди правам та охоронюваним законам інтересам ОСОБА_4   до вирішення спору по суті та набрання рішенням законної сили, існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких він звернувся до суду. 
Разом з тим вжиття заходів забезпечення позову не призведе до порушення принципу співмірності забезпечення позову щодо предмету спору, оскільки ці заходи спрямовані виключно на збереження вже існуючих обставин спірних правовідносин та не накладають обтяжливих обов`язків на ОСОБА_5 .
При цьому обраний ОСОБА_4 вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_5 , оскільки арештоване майно фактично перебуватиме у володінні власника, а обмежуватиметься лише розпорядженням ним, проте не позбавляє ОСОБА_5 та інших осіб права володіння і користування цим майном.
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для забезпечення позову на порушення норм процесуального права.
Згідно із п. 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвала Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2020 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України. 
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:
Апеляційною скаргу ОСОБА_4 задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2020 року скасувати. 
Заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задовольнити.
Накласти арешт на будівельні матеріали, використані при будівництві житлового будинку, які розташовані на земельній ділянці площею 0,0700 га, кадастровий номер 73101136300:20:002:0182 по АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складання повного судового рішення 17 червня 2020 року.

Головуючий                                                         Н.Ю. Половінкіна

                                                                               А.І. Владичан

                                                                               М.І. Кулянда