ПОСТАНОВА
Іменем України

14 травня 2020 року 
Київ
справа №2а-2538/12/0970
адміністративне провадження №К/9901/26690/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду у складі судді Григорука О.Б. від 23 травня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Святецького В.В., суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М. від 13 вересня 2016 року у справі за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2012 року Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (далі - позивач, Підприємство) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську (далі - відповідач, Інспекція), в якому просило визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 23 травня 2012 року №0001281592, згідно з яким позивачу нараховано штрафні санкції у сумі 437902,80 грн. за несвоєчасну сплату узгоджених грошових зобов`язань з податку на додану вартість (далі - ПДВ) у сумі 2189513,98 грн.

Обґрунтовуючи позовну заяву, зазначало, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є незаконним, оскільки визначення Підприємству штрафних санкцій стало наслідком зміни Інспекцією указаного позивачем в платіжних дорученнях на сплату податкових зобов`язань з ПДВ призначення платежу, право на зміну якого, як вважає позивач, у податкового органу відсутнє.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Востаннє постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року, позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 23 травня 2012 року №0001281592 в частині зобов`язання Підприємства сплатити штраф у сумі 408469,00 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що у податкового органу до 01 січня 2011 року (до набрання чинності Податковим кодексом України; далі - ПК України) не було права самостійно змінювати призначення платежу, визначеного платником податків при їх сплаті, зокрема з метою погашення податкового боргу змінювати період, за який сплачується податкове зобов`язання. А отже, перерахувавши суми ПДВ за травень, червень, серпень-грудень 2009 року, лютий-серпень, жовтень-грудень 2010 року (за виключенням суми в розмірі 147169,00 грн., з якої за липень 2009 року - 133125,00 грн. та за вересень 2010 року - 14044,00 грн.), позивач виконав свій обов`язок зі сплати податку за визначеними ним періодами, що виключає застосування до нього штрафних (фінансових) санкцій. 

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. По суті ж, як вбачається із змісту касаційної скарги, Інспекція не погоджується із рішеннями судів попередніх інстанцій лише в частині задоволених позовних вимог.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач посилався на помилковість позиції судів попередніх інстанцій, оскільки позивачем допущені порушення вимог підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21 грудня 2000 року №2181-III (далі - Закон №2181-III), пункту 57.1 статті 57 ПК України, які полягали у тому, що зобов`язання з ПДВ за період травня-грудня 2009 року, лютого-жовтня 2010 року були сплачені за межами граничних строків сплати. При цьому вважає, що здійснення податковим органом самостійного зарахування платежів, спрямованих платником податку в рахунок погашення поточних податкових зобов`язань, у рахунок сплати податкового боргу, що виник раніше, узгоджується із вимогами законодавства, зокрема з нормою пункту 87.9 статті 87 ПК України.

Позивач правом на подання письмових заперечень на касаційну скаргу не скористався.

В подальшому справа передана до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання процесуальних норм, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що Інспекцією за результатами проведеної 03 травня 2012 року камеральної перевірки своєчасності сплати Підприємством ПДВ за період травня-грудня 2009 року, лютого-жовтня 2010 року складено акт №2327/1592/03346058, у якому встановлено порушення позивачем вимог пункту 57.1 статті 57 ПК України, а саме несвоєчасна сплата узгоджених податкових зобов`язань з ПДВ у загальній сумі 2189514 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Суди встановили, що за період з травня 2009 року по жовтень 2010 року позивач задекларував зобов`язання з ПДВ в розмірі 2073843 грн. Податковим повідомленням-рішенням №0002202302/0 від 08 листопада 2010 року Підприємству визначено зобов`язання з ПДВ в розмірі 115671 грн.

Згідно залучених до матеріалів справи копій платіжних доручень, в яких вказано суми ПДВ, що підлягають сплаті до бюджету, та місяць, за який проводиться сплата цих сум, суди визначили, що за травень, червень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2009 року, а також січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, жовтень, листопад, грудень 2010 року позивач своєчасно та повністю сплатив суми ПДВ. Відповідачем самостійно здійснено розподіл грошових коштів, сплачених платіжними дорученнями і пропорційно зменшено суму податкового боргу позивача. Наведена зміна Інспекцією указаного позивачем в платіжних дорученнях на сплату податкових зобов`язань призначення платежу й стала підставою для висновку про несвоєчасну сплату податків за період травня, червня, серпня-грудня 2009 року, лютого-серпня, жовтня-грудня 2010 року. Позивач не сплатив своєчасно задекларовані зобов`язання лише за липень 2009 року у сумі 133125,00 грн. та за вересень 2010 року у сумі 14044,00 грн.

В аспекті заявлених вимог, з огляду на фактичні обставини, установлені судами, Верховний Суд вказує на таке.

Згідно з підпунктом 5.4.1 пункту 5.4 статті 5 Закону №2181-III (положення якого були чинними до 01 січня 2011 року, тобто на момент виникнення спірних відносин) узгоджена сума податкового зобов`язання, не сплачена платником податків у строки, визначені цією статтею, визнається сумою податкового боргу платників податків.

Пунктом 7.7 статті 7 Закону №2181-III встановлена рівність бюджетних інтересів та зазначено, що податковий борг погашається попередньо податкових зобов`язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов`язковими платежами) - у рівних пропорціях.

Разом з тим, цим же Законом, який є спеціальним законом з питань оподаткування і який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів немає зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків.

Як визначено підпунктом 7.1.1 пункту 7.1 статті 7 Закону №2181-III джерелами самостійної сплати податкових зобов`язань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку. Отже грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобов`язань і погашення податкового боргу.

Розпорядження коштами полягає у їх переказі із застосуванням платіжних інструментів, які передбачені Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Одним з таких інструментів є платіжне доручення, форма якого встановлюються Національним банком України і обов`язковим реквізитом є «призначення платежу», який заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу (пункт 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року №22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 березня 2004 року за №377/89/76).

Із наведеного вбачається, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику. Тому суми податкових зобов`язань або податкового боргу з урахуванням підпункту 16.5.2 пункту 16.5 статті 16 Закону №2181-III слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобов`язань або податкового боргу, визначених платником податків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином у разі недотримання платником податків порядку погашення податкового боргу та виконання податкових зобов`язань, передбаченого пунктом 7.7 статті 7 Закону №2181-III, податковий орган не наділений правом чи обов`язком змінювати призначення платежу, визначене платником податків. Тому самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум у рахунок податкового боргу або тих податкових зобов`язань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету, є неправомірним.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права вже було висловлено Верховним Судом України, зокрема у постановах від 17 жовтня 2011 року по справі №21-184а-11 та від 20 червня 2011 року по справі №21-80а11, а також Верховним Судом у постановах від 01 серпня 2018 року по справі №05/37-2А та від 17 січня 2018 року по справі №2а/0570/9301/11.

У справі, яка розглядається, суди встановили, що перераховані позивачем суми ПДВ за травень, червень, серпень-грудень 2009 року, лютий-серпень, жовтень-грудень 2010 року Інспекція зараховувала на погашення боргу за минулі періоди, а не за призначенням платежів, зазначеним позивачем у платіжних дорученнях. Для розрахунку суми штрафу податковий орган брав не дату сплати платником суми податкового боргу, а дату самостійного погашення цим органом такого боргу за рахунок коштів, перерахованих платником за інший податковий період.

Тобто позивач, самостійно визначивши та перерахувавши суми податку за вищевказані періоди, виконав свої зобов`язання протягом граничних строків, що виключало застосування до нього штрафних (фінансових) санкцій.

За таких обставин висновок судів у справі, що розглядається, про протиправність застосування до позивача штрафних санкцій у сумі 408469,00 грн. ґрунтується на правильному застосуванні вказаних норм матеріального права.

Посилання ж відповідача на положення пункту 87.9 статті 87 ПК України в обґрунтування правомірності своїх дій, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі, оскільки вказана норма набрала чинності з 01 січня 2011 року, тобто після сплати Підприємством податку за 2009-2010 роки.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи відсутність підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень про часткове задоволення позовних вимог або ж порушення процесуальних норм, підстави для їх скасування у відповідній частині та задоволення касаційної скарги відсутні.

Щодо позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, то в цій частині рішення судів, враховуючи положення частини першої статті 341 КАС України, касаційним судом не переглядаються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник
І.А. Васильєва 
 В.П. Юрченко ,
Судді Верховного Суду