ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/5370/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року (суддя Новікова І.В.) у справі №280/5370/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельне підприємство «Главспецремстрой» до Головного управління Держпраці у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування рішень,-

                                                         в с т а н о в и В :
       
ТОВ «Главспецремстрой» звернулося до суду з позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати постанови про накладення штрафу від 09.04.2019 №ЗП1149/582/АВ/П/ЗБ-2ФС та №ЗП1149/582/АВ/П/ТД-1ФС.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що управлінням з питань праці Головного управління у Дніпропетровській області було проведено інспекційне відвідування ТОВ «Главспецремстрой» та при перевірці встановлено порушення вимог законодавства про працю, що зафіксовано Актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 21 березня 2018 року №ЗП1149/582/АВ, на підставі якого прийнято оскаржувані постанови. Вказані постанові позивач вважав неправомірними з огляду на те, що між ним та фізичними особами мали місце цивільно-правові відносини на підставі укладених цивільно-правових договорів про виконання робіт, а тому висновок відповідача про наявність трудових відносин та порушення позивачем вимог ч.3 ст.24 та ч.1 ст.21 КЗпП України є безпідставним.
          Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Рішення суду фактично мотивовано тим, що за положеннями статті 627 Цивільного Кодексу України сторони є вільними  в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Позивач та фізичні особи, підписавши цивільно-правові договори на виконання робіт, дійшли згоди щодо всіх істотних умов, які не суперечать нормам чинного законодавства України. Відповідачем не надано доказів наявності у вказаних договорів ознак нікчемного правочину та визнання їх судом недійсним, а надані позивачем до суду докази  свідчать про реальність договорів та виконання їх сторонами у встановленому законом та передбаченому договорами порядку. З цих підстав, судом зроблено висновок, що наведені в акті інспекційного відвідування інспектором праці твердження не можуть бути підставою для висновку, що правовідносини між позивачем та фізичними особами згідно цивільно-правових договорів не є відносинами цивільно-правового характеру, а дії позивача щодо укладення з фізичними особами  договорів не можуть бути розцінені, як  фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору, що свідчить про відсутність в діях позивача ознак порушення ч. 3 ст.24 та ч.1 ст.21 КЗпП України. 
Крім цього судом встановлено, що за наслідками інспекційного відвідування відповідачем зроблено висновок про порушення позивачем ч.1, 2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», в частині несвоєчасної виплати заробітної плати, в результаті чого відповідачем прийнято постанову №ЗП1149/582/АВ/П/ЗБ-2ФС, якою на позивача накладено штраф у розмірі 12519,00 грн. Вказану постанову судом першої інстанції також визнано необґрунтованою з огляду на те, що відповідачем не було доведено самого факту несвоєчасної виплати позивачем своїм працівникам заробітної плати.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що зміст укладених цивільно-правових договорів дозволяє дійти висновку про те, що фізичні особи виконував трудові функції, оскільки в укладених договорах не визначається обсяг виконуваної роботи, кінцевий результат цих робіт, що свідчить про систематичний характер виконуваної роботи. З цих підстав відповідач вказує на те, що предметом цивільно-правових договорів є процес праці, а не її кінцевий результат, а отже вказані взаємовідносини, у спірному випадку, є трудовими, у зв`язку з чим допуск позивачем до роботи працівників без укладення трудового договору є порушенням вимог законодавства про працю та правовою підставою для застосування штрафних санкцій у відповідності до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України. Крім цього відповідач вказує на необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо неправомірності застосування до позивача штрафу за несвоєчасну виплату заробітної плати працівникам. З цього приводу відповідач вказує на те, що такий факт зафіксовано актом інспекційного відвідування та не спростовується позивачем.
Сторони, які належні чином повідомленні про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились. Від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване неможливістю явки представника у судове засідання на визначений судом час. Дослідивши вказане клопотання суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для його задоволення з огляду на таке. Відповідно до ч.1, 2 ст.313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Таким чином, підставою для відкладення розгляду справи, зокрема, є повідомлені стороною причини неможливості явки, які визнані судом поважними. Відповідачем у поданому клопотанні не зазначено причин неможливості явки представника у судове засідання, у зв`язку з чим суд не знаходить підстав для визнання його обґрунтованим.
З цих підстав справу розглянуто в порядку письмово провадження у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.311 КАС України.
Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що у період з 18.03.2019 по 21.03.2019 інспектором праці проведено інспекційне відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, за результатами якої складено Акт інспекційного відвідування №ЗП1149/582/АВ від 21.03.2019.
Відповідно до висновків Акту інспекційного відвідування №ЗП1149/582/АВ від 21.03.2019, ТОВ “Главспецремстрой” порушено:
приписи ч.1, 3 ст.24 КЗпП України, в частині допуску до роботи без укладання трудового договору з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ;
приписи частини 1 та 2 статті 115 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України “Про оплату праці” в частині несвоєчасної виплати заробітної плати працівникам.
09.04.2019 ГУ Держпраці у Запорізькій області винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗП1149/582/АВ/П/ЗБ-2ФС, якою на позивача накладено штраф у розмірі 12519,00 грн., порушення ч.1, 2 ст.115 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України “Про оплату праці”.
Крім того, 09.04.2019 ГУ Держпраці у Запорізькій області винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗП1149/582/АВ/П/ТД-1ФС, якою на позивача накладено штраф у розмірі 1   377   090,00 грн., за порушення ч.1, 3 ст.24 КЗпП України, в частині допуску до роботи без укладання трудового договору в письмовій формі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Правомірність та обґрунтованість вказаних рішень відповідача є предметом спору, який передано на вирішення суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, в частині заявлених вимог щодо скасування постанови №ЗП1149/582/АВ/П/ТД-1ФС, якою на позивача накладено штраф у розмірі 1  377  090,00 грн., з огляду на таке.
За змістом статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Отже встановлений контролюючим органом факт допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є правовою підставою для застосування до роботодавця штрафних санкцій.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що 30.05.2018 між ТОВ “Главспецремстрой” та громадянином ОСОБА_10 укладено цивільно-правовий договір №12, відповідно до пункту 1.1 якого, Замовник – ТОВ “Главспецремстрой” доручає, а Виконавець – ОСОБА_10 бере на себе зобов`язання виконати такі роботи: дорожні роботи на об`єкті: “Послуги з експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення загального користування у Запорізькій області та штучних споруд на них” (дог.№602-Д-18, 21.05.2018, Замовник – ДП “Запорізький облавтодор” ВАТ “Автомобільні дороги України”).
В пункті 1.5 Договору зазначено, що на виконавця не розповсюджуються правила внутрішнього трудового розпорядку Замовника. Виконавець самостійно й на власний ризик організовує виконання цього договору у відповідності до його умов та вимог цивільного законодавства
Відповідно до пункту 2.2 Договору, за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду у наступному розмірі: 2500 грн. Виплата винагороди Виконавцеві Замовником здійснюється не пізніше 10 банківських днів після підписання Акта приймання виконаних робіт (пункт 2.3 Договору).
Термін дії угоди з 01.06.2018 до 10.06.2018 включно (пункт 9.1 Договору). 
11.06.2018 між сторонами підписано Акт №1 прийому виконаних робіт до цивільно-правового договору №12.
Аналогічні за змістом договори були укладені із іншими громадянами, а саме 30.05.2018 укладено договір №10 з ОСОБА_9 ; 30.05.2018 укладено договір №11 з ОСОБА_1 ; 30.05.2018 укладено договір №9 з ОСОБА_8 ; 30.05.2018 укладено договір №8 з ОСОБА_7 ; 30.05.2018 укладено договір №7 з ОСОБА_6 ; 30.05.2018 укладено договір №6 з ОСОБА_5 ; 30.05.2018 укладено договір №5 з ОСОБА_4 ; 30.05.2018 укладено договір №4 з ОСОБА_3 ; 30.05.2018 укладено договір №3 з ОСОБА_2 ; 30.05.2018 укладено договір №2 з ОСОБА_11 .
Позиція відповідача зводиться до того, що між позивачем та вказаними фізичними особами мали місце трудові відносини, разом з тим укладені між ними цивільно-правові договори не є трудовими договорами, а тому позивачем допущено фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору. 
За позицією позивача між ним вказаними фізичними особами мали місце відносини цивільно-правового характеру на підставі цивільно-правових договорів про виконання робіт, а отже висновок відповідача про порушення ним вимог ч.3 ст.24 та ч.1 ст.21 КЗпП (не укладення трудового договору з працівником) є безпідставним.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що визначальним для вирішення спірних відносин є встановлення наявності чи відсутності ознак трудових правовідносин між позивачем та зазначеними фізичними особами.
Відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
Натомість, у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Нормами ст. 24 КзпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст. 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Натомість, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.
Згідно із ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до  статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі  статтею 902 Цивільного кодексу України  виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. 
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду. 
З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Як зазначено вище, 30 травня 2018 року між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 укладено цивільно-правові договори
Зі змісту укладених договорів вбачається, що їх предметом є виконання дорожніх робіт.
Отже предметом укладених договорів обумовлено виконання індивідуально визначеної роботи, що притаманне цивільно-правовим угодам.
Згідно п.9.1. Договорів строк їх дії з 01.10.2018р. по 31.10.2018р.
Отже виконувані роботи, визначені в Договорах, мають тимчасовий характер, натомість, як зазначено вище, робота за трудовим договором має постійний характер, а трудовий договір укладається, як правило, на невизначений строк.
На цивільно-правовий, а не трудовий характер Договорів вказує також пункт 1.5, згідно з яким «Виконавець надає послуги на свій ризик та самостійно їх організовує. На Виконавця не поширюються норми внутрішнього трудового розпорядника Замовника».
Ще одна відмінність між зазначеними договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
За цивільним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.
Згідно із п.2.2 Договору за виконані роботи Замовник сплачує Виконавцеві винагороду у розмірі 2500,0грн. Підставою для виплати грошової винагороди є акт приймання виконаних робіт.
У спірному випадку між сторонами договорів були складені Акти приймання виконаних робіт, на підставі якого із Виконавцями здійснено розрахунки за виконані роботи.
Отже відповідачем, під час проведення інспекційного відвідування, не було встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про те, що зазначені фізичні особи здійснювали функції (виконували роботу), яким би були притаманні ознаки трудових відносин, а саме: не було встановлено наявність робочого місця; не було встановлено систематичне виконання робіт згідно із специфікою діяльності закладу та його розпорядку діяльності; не було встановлено підпорядкування фізичних осіб правилам внутрішнього трудового розпорядку; не було встановлено систематичність оплати труда, що б свідчило про виплату працівнику гарантованої заробітної плати, оскільки  за цивільним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи (надання послуг) і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата (що мало місце у спірному випадку). 
При цьому, встановлені обставини справи свідчать про те, що висновки про порушення позивачем вимог ч.3 ст.24 та ч.1 ст.21 КЗпП України відповідачем зроблено виключно із аналізу положень цивільно-правової угоди. Але з таким аналізом цивільно-правової угоди суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на вищевикладені ознаки трудової та цивільно-правової угоди.
Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неправомірності постанови №ЗП1149/582/АВ/П/ТД-1ФС, якою на позивача накладено штраф у розмірі 1  377  090,00 грн.
Щодо постанови №ЗП1149/582/АВ/П/ЗБ-2ФС, якою на позивача накладено штраф у розмірі 12519,00 грн., суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Так вказану постанову прийнято відповідачем з огляду на його висновки про порушення позивачем ч.1, 2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці».
В акті інспекційного відвідування зазначено: “Під час проведення інспекційного відвідування встановлено, що заробітна плата на підприємстві виплачується з порушенням строків виплати заробітної плати, що є порушенням ч.1, 2 ст.115 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України “Про оплату праці”. На підприємстві існує заборгованість із виплати заробітної плати перед 3-ма працівниками за період вересень 2018 – січень 2019 на загальну суму 59,386 тис. грн. Заробітна плата за лютий 2019 року в сумі 10,384 тис. грн. працівникам підприємства станом на 21.03.2019 залишається невиплаченою. Також станом на 21.03.2019 залишається невиплаченою заробітна плата за першу половину березня 2019 року.”.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов в цій частині заявлених вимог, виходив з того, що відповідачем не було доведено самого факту несвоєчасної виплати позивачем своїм працівникам заробітної плати.
Такі висновки суд обґрунтував тим, що матеріали справи (відзив, додаткові пояснення відповідача) не містять жодних доказів на підтвердження вчинення позивачем порушення трудового законодавства України, в частині несвоєчасної виплати заробітної плати. У матеріалах справи відсутні відомості про те, яким працівникам несвоєчасно виплачена заробітна плата.
З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується з огляду на те, що акт інспекційного відвідування, який став підставою для прийняття оскаржуваної постанови, не містить інформації, яка б беззаперечно свідчила про допущені позивачем порушення вимог ч.1, 2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» та яка б могла бути перевірена судом під час надання оцінки оскаржуваної постанови на предмет її правомірності та обґрунтованості. Так в акті перевірки, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, не зазначено прізвища працівників позивача, яким несвоєчасно виплачувалася заробітна плата. Не зазначено інформації про те, які джерела використані органом державного контролю, яким зроблено такий висновок.
Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує і те, що за наслідками інспекційного відвідування відповідачем відносно посадової особи позивача складено протокол про адміністративне правопорушення у зв`язку з допущеними порушення вимог ч.1, 2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» (а.с.14). За наслідками розгляду вказаного протоколу Бердянським міськрайонним судом Запорізької області винесено постанову від 10.06.2019р., якою провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.27). Судове рішення, яке набрало законної сили, мотивовано відсутністю доказів порушення посадовою особою позивача вимог ч.1, 2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці».
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості постанови №ЗП1149/582/АВ/П/ЗБ-2ФС, якою на позивача накладено штраф у розмірі 12519,00 грн.
Отже, дослідивши обставини справи, аргументи відповідача. з якими останній пов`язував незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року по справі №280/5370/19 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 18.06.2020р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк