Справа № 344/18421/19 
Провадження № 22-ц/4808/678/20 
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П. 
Суддя-доповідач Мелінишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
       головуючого (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
       суддів:                                        Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,
       за участю секретаря                        Бойчука Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на заочне рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Ковалюк І.П., ухвалене 03 березня 2020 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 06 березня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про зняття арешту з нерухомого майна,
в с т а н о в и в :
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , АТ «Альфа-Банк» про зняття арешту з нерухомого майна.
Позов мотивував тим, що 20 травня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 в рамках Генеральної кредитної угоди №66 було укладено два кредитні договори з наданням кредиту на загальну суму 213 000 доларів США. Для забезпечення їх виконання сторони в цей же день уклали договір іпотеки №3094, предметом якого є земельна ділянка та домоволодіння по АДРЕСА_1 Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 травня 2010 року з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто 235 791,28 доларів США загальної заборгованості за кредитними договорами, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. В результаті кількаразового відступлення прав вимоги 03 вересня 2018 року позивач набув права кредитора та іпотекодержателя за цими кредитними договорами. Вказане підтверджується витягами з відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно. А також ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2018 року, якою проведено заміну стягувача - банку на його правонаступника. Разом з тим відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 лютого 2013 року державним виконавцем у рамках виконавчого провадження накладено обтяження на іпотечне домоволодіння на користь стягувача АТ «Альфа Банк». Посилаючись на положення статті третьої Закону України «Про іпотеку» щодо переважного права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки вважав порушеним таке своє право. Так право іпотеки виникло раніше спірного обтяження, згоди на звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення боргу перед АТ «Альфа-Банк» ні він, ні первісний іпотекодержатель не надавали. За наведених обставин просив позов задовольнити.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09 грудня 2019 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача залучено Івано-Франківський МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області.
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 березня 2020 року позов задоволено. Знято арешт із нерухомого майна, а саме: домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) за АДРЕСА_1 , який накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №36392054 від 15 лютого 2013 року, винесеної державним виконавцем ВДВС Івано-Франкіського МУЮ Рибак М.М.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог щодо зняття арешту з майна, яке передане за іпотечним договором, беручи до уваги пріоритетність прав іпотекодержателя.
В апеляційній скарзі Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Вказує, що виконавчий лист №2-633/2010 від 29 грудня 2010 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 119 180,40 грн заборгованості, 1700,00 грн судового збору та 30 000,00 грн витрат на ІТЗ не виконаний. А отже не сплачені виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. Це, на думку апелянта, свідчить про ухилення боржника від виконання судового рішення. 
Також зазначає, що середня ринкова вартість арештованого (іпотечного) майна є значно вищою і відповідно забезпечує повне фактичне виконання рішення суду. А тому підстави, передбачені частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту в даному випадку відсутні. 
Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористались.
В засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Івано-Франківським міським відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подано заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника. Також на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи. Повідомлені ним причини неявки, на думку суду, не є поважними, з огляду на що відсутні підстави для відкладення її розгляду.
Відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку із їхньою неявкою не встановлено.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 травня 2010 року задоволено позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та предмет застави. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 1 888 688, 17 грн, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 235 791,28 доларів США загальної заборгованості за кредитними договорами №010/14-10/268 G66 та №014/14-10/269 G66 від 20 травня 2008 року, укладеними в рамках Генеральної кредитної угоди №66 від 19 травня 2008 року, в тому числі шляхом звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки згідно договору іпотеки № 3094 від 20 травня 2008 pоку, укладеного між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_2 . Також стягнуто судові витрати - 1700,00 грн судового збору та 120,00 грн витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено випадки звільнення від доказування. Зокрема обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Вищезазначеним судовим рішенням встановлено, що 19 травня 2008 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (в подальшому переіменоване на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») в особі Івано-Франківського ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 уклали Генеральну кредитну угоду №66, згідно якої банк встановив позичальнику загальний кредитний ліміт в сумі 213 000,00 доларів США та визначив термін дії угоди - з 19 травня 2008 року по 18 травня 2018 року, умови надання, термін погашення і розмір кожного кредиту (траншу), який оформлюється кредитними договорами. В рамках Генеральної угоди між сторонами 20 травня 2008 року укладено кредитний договір №010/14-10/268 G66, згідно якого банк надав, а ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 119 880,00 доларів США строком до 18 травня 2018 року під 14,5% річних за користування коштами. В цей же день укладено кредитний договір № 014/14-10/269 G66, за умовами якого позичальник отримав 93 120, 00 доларів США кредитних коштів під 14,75% річних за користування кредитними коштами зі строком користування до 17 травня 2013 року. 
В забезпечення виконання кредитних договорів 20 травня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 3094, відповідно до якого останній передав в іпотеку належні йому на праві власності земельну ділянку та домоволодіння АДРЕСА_1 . Пунктом 5.2 договору сторони встановили право іпотекодержателя (у разі невиконання іпотекодавцем зобов`язання) вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду (а.с.4-7, 20-23).
Рішення звернуто до примусового виконання. 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2018 року проведено заміну стягувача у виконавчому провадженні по примусовому стягненню з боржника на користь банку заборгованості за кредитними договорами №010/14-10/268 G66 та №010/14-10/269 G66 від 20 травня 2008 року, укладеними в рамках Генеральної кредитної угоди №66 від 19 травня 2008 року, в тому числі шляхом звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки згідно договору іпотеки № 3094 від 20 травня 2008 року (а.с. 87-89). Зокрема первісного стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» замінено на його правонаступника - ОСОБА_1 (а.с.87-89).
При цьому встановлено, що згідно договору про відступлення права вимоги від 28 серпня 2018 року банк відступив своє право вимоги кредитора до ОСОБА_2 за кредитними договорами, укладеними в рамках Генеральної кредитної угоди №66 від 19 травня 2018 року, на користь ПАТ «ОКСІ БАНК». Останнє в свою чергу 28 вересня 2018 року відступило свої права вимоги до ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП». Цього ж дня відбулось відступлення прав вимоги на користь ПП «КОМПАНІЯ «ФІНКОМТРЕЙД». В результаті 03 вересня 2018 року остання відступила свої права вимоги до ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заявника у даній справі.
Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 26 червня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського МУЮ Благим А.М. внесено запис №1431019 про обтяження домоволодіння по АДРЕСА_1 . Вид обтяження - арешт нерухомого майна. Підставою виникнення цього обтяження зазначено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 лютого 2013 року Головного державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ Рибак М.М. (а.с. 9-10).
Матеріалами справи підтверджуєьться, що вказана постанова винесена державним виконавцем при здійсненні виконавчого провадження ВП №36392054 з виконання виконавчого листа № 2-633/2010, виданого 29 грудня 2010 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 119 180,40 грн заборгованості, 1 700,00 грн судового збору та 30 грн витрат на ІТЗ. 
Разом з тим, 02 червня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 та статті 50 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки не виявлено майно боржника, на яке можна було б звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості (а.с. 64-66).
За положеннями статей 12, 81 ЦПК України сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи ( ч.1 ст. 76 ЦПК України).
При цьому докази у справі повинні бути належними, достовірними та достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( ч.1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин.
Згідно з частиною першою статті 52 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.
Звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту (стаття 54 Закону).
Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до статті 12 цього Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Частиною першою статті 33 Закону визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
При цьому за змістом частини шостої статті 3 закону у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
За положеннями частини сьомої цієї статті пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Статтею 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації.
Згідно з частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час звернення з позовом до суду) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Оскільки накладення арешту на предмет іпотеки ( підстав для зняття якого державний виконавець не вбачає) порушує права іпотекодержателя, суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно врахував вищенаведені норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову. Відповідно враховуючи, що право іпотеки виникло до винесення постанови, на підставі якої застосовано обтяження нерухомого майна боржника ОСОБА_2 , з домоволодіння АДРЕСА_1 належить зняти накладений державним виконавцем арешт для забезпечення позивачу можливості задовольнити свої вимоги до відповідача за рахунок предмета іпотеки. Тим більше, що таке право передбачене рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 травня 2010 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Посилання в апеляційній скарзі на невиконання боржником ОСОБА_2 виконавчого листа на користь ПАТ «Альфа-Банк» не заслуговують на увагу, оскільки накладення арешту на предмет іпотеки порушує права ОСОБА_1 як іпотекодержателя з врахуванням пріоритетності його права. 
Таким чином колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.
Доводи апелянта не спростовують висновків місцевого суду, викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
05 травня 2020 року представником Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подано клопотання про повернення надмірно сплаченого судового збору в розмірі 961,80 грн. 
Встановлено, що ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року залишено без руху апеляційну скаргу, в тому числі для сплати судового збору в розмірі 1 152,60 грн. Апелянтом 14 квітня 2020 року сплачено 2 114,40 грн, що підтверджується відповідним платіжним документом (а.с. 122-123,138).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається у встановлених випадках за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.
За таких обставин клопотання апелянта слід задовольнити та повернути йому зайво сплачений згідно платіжного доручення №1772 від 14 квітня 2020 рокусудовий збір в розмірі 961,80 грн. 
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, статтею 7 Закону України «Про судовий збір», суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 03 березня 2020 року - без змін.
Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області повернути Івано-Франківському міському відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зайво сплачений судовий збір в розмірі 961,80 грн згідно платіжного доручення №1772 від 14 квітня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий                                                                         Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                О.В. Пнівчук
       Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови складено 02 червня 2020 року.