ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1259/20 Справа № 200/8233/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:
В травні 2018 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів — відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, щодо зменшення розміру аліментів, утримуваних з нього за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.09.2015 року на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі частини заробітної плати з 1/3 до 1/4 частини заробітної плати щомісячно, починаючи з 1 серпня 2017 року.
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.09.2015 року у справі № 200/20537/15-ц з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки зі всіх видів заробіткуё щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 24.09.2015 року.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.04.2018 року у справі № 202/5012/17 з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання малолітніх дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 1 серпня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
Згідно з ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначає про зменшення розміру аліментів і посилається на те, що загальний розмір утримуваних з нього аліментів перевищує встановлену законом частку.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, загальний розмір аліментів, що стягується з позивача, становить 1/4 (25%) + 1/3 (33,3%) = 58,3% заробітної плати, тобто менше ніж 70%, а отже, цей розмір не суперечить вимогам чинного законодавства.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не наведено жодного доводу на підтвердження погіршення свого матеріального становища, або стану здоров`я.
Приведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи, що суд першої інстанції не звернув увагу та не дослідив, що є рішення двох судів щодо сплати аліментів та у сукупності яких сума аліментів перевищує встановлену законом граничну частку (більш ніж 50% від доходу), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згідно з ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
Обмеження, встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.
Отже, відповідно до вищевказаних положень законів, при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей допускається загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника до 70 відсотків. Обмеження, встановлені вказаними вище нормами, передбачені при відрахуванні із заробітної плати при виконанні судових рішень, визначають межі стягнення державним виконавцем аліментного платежу під час кожної виплати заробітної плати платнику аліментів.
При чому, законодавство не містить норм щодо можливості стягувати з боржника до 70% його заробітку лише за сукупності таких умов: відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.
За конструкцією ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. ч. 2, 3 ст. 128 КЗпП України відрахування із заробітної плати боржника в розмірі до 70% можливе за наявності однієї з умов: або відбування боржником покарання у виді виправних робіт, або стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.
А тому, оскільки стягнення аліментів з ОСОБА_1 відбувається на утримання неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому доводи апелянта в цій частині ґрунтуються на довільному тлумаченні закону.
Твердження ОСОБА_1 , що судом першої інстанції не взято до уваги його щомісячну сплату та відсутність й нього заборгованості, колегія суддів вважає безпідставними та не випливають на правильність рішення суду.
Окрім того, відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини, дитині має право належати право на зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включая допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. 
Також відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Отже, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, ОСОБА_1 не надано.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-
       
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

                                                                В.С.Городнича