ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1984/19  Номер провадження 22-ц/814/1522/20	Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Панченка О.О., Пікуль В.П.,при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 квітня 2020 року (ухвалене суддею Куцин В.М., повний текст рішення складено суддею 29 квітня 2020 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, третя особа Приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Карбан Євгеній Олексійович ,- 
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому прохав суд визнати недійсним: договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який укладений 04.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2000 га, яка є прилеглою до житлового будинку і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 04.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
В обгрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року його мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 продала ОСОБА_2 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2000 га, яка є прилеглою до житлового будинку і знаходиться за цією ж адресою. Договори були посвідчені приватним нотаріусом Карбаном Є.О. Вказані спірні договори купівлі-продажів житлового будинку земельної ділянки вважає незаконними, оскільки його мати планувала передати все своє нерухоме майно, йому, своєму сину про що склала заповіт, який було посвідчено 10 червня 2015 року Великосорочинською сільською радою Миргородського району Полтавської області. На момент посвідчення заповіту матері було 95 років, а позивачу 75 років. Вказує, що восени 2016 року відповідач домовився з матір`ю про здійснення за нею догляду за умови успадкування останнім житла. Однак, спочатку вона запропонувала позивачу здійснювати за нею догляд та довічне утримання, а після її смерті будинок повинен був перейти у його власність по заповіту. Також розглядалися питання укладення договору довічного утримання або спадкового договору власниці будинку та позивача, але він відмовився зважаючи на свій пристарілий вік. 
Після чого він погодився, щоб мати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір довічного утримання, посвідчивши його нотаріально. Посилався на те, що узв`язку з тим, що він не був членом сім`ї ОСОБА_3 , не був співвласником спірного будинку та земельної ділянки, тому відповідач сам організував укладення і посвідчення спірних угод, не повідомивши про це позивача. Вказував, що на момент укладення та посвідчення договорів мати знаходилася у будинку ветеранів за адресою: АДРЕСА_2 і бажала найшвидше повернутися додому, де відповідач мав здійснювати за нею догляд. Вона вважала, що укладає договір довічного утримання, а виявилося, що вчинила та підписала інші правочини, які суперечили її намірам. Спочатку ні мати, ні він, нічого не знали про зміст угод, так як копію договорів ні він, ні мати не мали. Після переїзду у придбаний будинок, відповідач обіцяв забрати матір у найближчий час до спірного будинку і там здійснювати за нею догляд.Однак, цього не зробив і мати продовжувала перебувати у Великосорочинському будинку ветеранів, де ІНФОРМАЦІЯ_3 померла. 
Позивач вважає, що спірні договори купівлі-продажу є недійсними, оскільки вони не відповідали волі відчужувача щодо мети, суті та наслідків цих угод. Відповідач ввів в оману ОСОБА_3 щодо виду, тлумачення і змісту правочину, обманув людину похилого віку, скориставшись її майже 100-річним віком, та тяжким станом здоров`я, так як мати не могла розуміти, яку саме конкретну угоду укладає і не могла керувати своїми діями, щоб почувши про інший вид правочину відмовитися від нього. Вказє, що відповідач повідомив нотаріусу, що укладає договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки запросив його для посвідчення вказаних угод, оскільки був зацікавлений обдурити стару людину і незаконно заволодіти цим майном. Оскільки за життя мати ОСОБА_3 йому повідомляла, що не має наміру продавати житло та землю, а бажає, щоб за нею будь хто здійснював догляд на умовах успадкування належної їй нерухомості. В зв`язку з чим звернувся до суду з позовом з метою захисту своїх прав.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 квітня 2020 року в задоволенні позовних вимогРакова ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки – відмовлено.
З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу,в якій прохає рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 квітня 2020 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги його достатні, належні, достовірні та допустимі докази, якими він обгрунтовував свої позовні вимоги.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи, які викладені ва апеляційній скарзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 , є власником земельної ділянки площею 0,2 га кадастровий номер 5323281001:01:001:0371 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_1 (а.с.123-124).
На підставі Свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння від 08.02.1990 року та даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 , є власником житлового будинку загальною площею 76 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 154-156).
04 листопада 2016 року ОСОБА_3 відповідно до Договору купівлі – продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Карбанг Є.О., продала ОСОБА_2 земельну ділянку, з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2000 га, кадастровий номер 5323281001:01:001:0371.
Відповідно до змісту договору до його укладення нотаріусом встановлено, що сторони усвідомлюють природу цього правочину та значення своїх дій. Продавець та покупець стверджують що однаково розуміють значення умови договору, його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Продаж сторони оцінюють в сумі 5000 гривень, які повністю сплачено покупцем до підписання договору (а.с. 120-121).
Відповідно до Договору купівлі – продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Карбан Є.О., 04 листопада 2016 року ОСОБА_3 , продала ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Продаж сторони оцінюють в сумі 10000 гривень, які повністю сплачено покупцем до підписання договору. Згідно умов договору сторони підтверджують, що вони не визнані не дієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків які обумовлені в ньому. Продавець зобов`язується серед іншого передати будинок покупцю в день посвідчення договору 04.11.2016 року (а.с. 150-151).
За змістом договорів договори купівлі-продажу у зв`язку з похилим віком продавця та на його особисте прохання посвідчено за адресою АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла, що підтверджується актовим записом про смерть №37 від 25.06.2018 року, складений виконавчим комітетом Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області (а.с.26).
Як вбачається зі змісту позовних вимог позивач стверджує,що ОСОБА_3 на час укладення договорів купівлі – продажу вважала, що укладає договір довічного утримання, тобто помилилась в предметі договору.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги не підтверджені позивачем належними та допустимими доказами, тому відсутні підстави для визнання недійсними договорів купівлі – продажу житлового будинку з господароськими спорудами та земельної ділянку, з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2000 га, кадастровий номер 5323281001:01:001:0371, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , укладені 04 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчені приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Карбан Є.О. 
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо  обставин,  які впливають на вчинення правочину.  На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За положеннями ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. 
Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу, сторони стверджували, що волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін та дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.
У договорі також зазначено, що приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області – Карбан Є.О. роз`яснив ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наслідки укладення цих правочинів, зокрема статті 229, 230 та 233 ЦК України.
Крім того, судом встановленощо ОСОБА_3 розпорядилась іншою частиною належного майна, земельними ділянками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, заповівши їх аграрному орендно-приватному підприємству «Великосорочинське» 10.06.2015 року, тобто до укладення спірних та після цього розпорядження стала проживати в будинку ветеранів АОПП «Великосорочинське»(а.с.39), і при укладенні спірних договорів в цій частині заповіт не змінила (а.с.37-40). В той час як заповідальне розпорядження на ім`я позивача ОСОБА_3 фактично скасувала уклавши спірні договори купівлі продажу.
Таким чином, вищенаведені обставини, які підтверджені доказами свідчать, що ОСОБА_3 реалізувала своє волевиявлення щодо способу та умов її довічного утримання.
Крім того, спірні договори були укладені 04.11.2016 року та за життя тривалий час до 24.06.2018 продавець ОСОБА_3 не оспорювала договорів купівлі-продажу і лише 03.09.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними вказаних договорів.
Отже, жодних доказів, які підтверджували б наявність обставин, що обмежували ОСОБА_3 у можливості розуміти значення і умови договору, а також обману щодо правової природи цього Договору з боку відповідача ОСОБА_2 , до суду не подано.
Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять письмових доказів про передачу грошових коштів за договором купівлі-продажу є безпідставними, оскільки своїм підписом у цьому Договорі ОСОБА_3 засвідчила факт передачі їй грошових коштів за нерухоме майно до підписання Договору і доказів протилежного суду не надано. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 квітня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 18 червня 2020 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ О.О. Панченко _________________ В.П. Пікуль