Справа № 352/1946/19 
Провадження № 22-ц/4808/565/20 
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                                Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.
за участю секретаря        Капущак С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене суддею Хоминець М.М. 5 лютого 2020 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 10 лютого 2020 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
АТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 122610,05 грн.
Свій позов обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору б/н від 05.10.2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 85000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Договір між сторонами укладено у порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, викладеними на банківському сайті, складає між ним та банком Договір.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань станом на 11.08.2019 року утворилась заборгованість у сумі 122610,05 грн., що складається з 82201,68 грн. заборгованості за кредитом, 40408,37 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом.
Просило стягнути з відповідача вказану суму заборгованості.
Рішенням Тисменицького районного суду від 5 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 82201,68 грн. заборгованості за кредитним договором та 1921,00 грн. судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині незадоволених позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Вважає його незаконним та необґрунтованим.
Зазначає, що на підтвердження використання кредитного карткового рахунку банком надана Виписка, яка відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою НБУ від 18 червня 2013 №254, є регістрами аналітичного обліку, які вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконання за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
На його думку, суду при вирішенні справи необхідно врахувати наступні постанови Верховного Суду.
Так, у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №356/1635/16-ц зазначено, що висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність факту отримання відповідачем платіжної картки із встановленим лімітом кредитування та отримання позичальником кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обґрунтованим, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.03.2019 року по справі №428/2873/17 саме по собі посилання на не ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин.
Згідно ж висновків Верховного Суду у постанові від 06.02.2018 року у справі №755/2720/16-ц відповідач, підписавши заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій висловив бажання отримати кредитні кошти та підтвердив, що він ознайомлений і погоджується з Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. При цьому, Умови і правила є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови і правила були чинними під час укладення договору.
У постанові Верховного Суду від 17.04.2019 року по справі №666/388/16-ц суд зробив висновок, що посилання на непідписання позичальником Умов та правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних відносин, оскільки з огляду на ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Крім того вважає, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, оскільки основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при їх наданні.
З огляду на наведене просить скасувати рішення Тисменицького районного суду від 5 лютого 2020 року в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким позов в цій частині задовольнити.
В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник апелянта ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.
Представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскільки судове рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за відсотками, то відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого у іншій частині, апеляційний суд не перевіряє.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 05.10.2012 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 10).
В матеріалах справи наявні також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Витяг з Тарифів (а.с. 11-29, 29 (зворот)-30).
З повідомлення від 17.12.2019 року №30.1.0.0/2-20190921РВ0000000283 вбачається, що ОСОБА_1 отримав згідно договору три картки: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та НОМЕР_3 (а.с. 99). Дане підтверджується також долученою до апеляційної скарги Довідкою (а.с. 137).
З Виписки по картці відповідача за період з 01.10.2012 року по 17.12.2019 року вбачається, що він користувався кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, здійснював платежі, а також поповнював карту (а.с. 90-96). До апеляційної скарги також долучено Виписку за період з 27.02.2015 року по 27.11.2019 року (а.с. 125-131).
Також Банком додано до апеляційної скарги Договір №SAMDN03000129676278 про відкриття рахунку та обслуговування платіжної картки від 20.12.2013 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 отримав картку World Elite з кредитним лімітом 85000,00 грн., термін дії якої становить 1 рік, та зазначено базову відсоткову ставку в розмірі 2,2% (а.с. 132).
Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення процентів, суд першої інстанції виходив з того, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Витяг з Тарифів банку, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину Кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви, отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати заборгованості за відсотками.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема і щодо стягнення процентів, до позовної заяви долучено копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Витя з Тарифів (а.с. 10, 11-29, 29 (зворот)-30).
Разом з тим, ні Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ні Витяг з Тарифів банку не містить підпису відповідача (а.с. 11-29, 29 (зворот)-30). А Анкета-заява, підписана відповідачем не містить умов кредитування, відомостей про встановлення кредитного ліміту, відомостей про те, яку банківську послугу отримав відповідач, яка картка останньому видана, розміру відсоткової ставки (а.с. 10).
Матеріали справи не містять і підтверджень того, що саме дані Витяг з Умов і Витяг з Тарифів розумів відповідач, ознайомився і погодився з ним, підписуючи Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та у саме зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою Кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.
Розглянувши справу на підставі наданих доказів, суд першої інстанції, дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по процентах.
Долучений до апеляційної скарги договір №SAMDN03000129676278 про відкриття ОСОБА_1 рахунку та обслуговування платіжної картки від 20.12.2013 року, в якому зазначено базову відсоткову ставку в розмірі 2,2% (а.с. 132), не спростовує висновків суду про те, що відповідач не погодився з умовами договору в частині нарахування відсотків, оскільки зазначений Договір не стосується Кредитного договору б/н від 05.10.2012 року, заборгованість за яким позивач просить стягнути у даній справі (а.с. 132).
Крім того, даний доказ, як і інші, долучені до апеляційної скарги докази (125-131, 132, 137), не приймається апеляційним судом з огляду на наступне.
Згідно з статтею 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як вбачається з додатків до позовної заяви та матеріалів справи, вказані докази до суду першої інстанції позивачем не подавались (а.с. 4 (зворот)-5), хоча на момент звернення з позовною заявою були наявні у нього, а долучені до апеляційної скарги (а.с. 125-131, 132, 137).
Представник АТ КБ «Приватбанк» не надав доказів неможливості подання суду першої інстанції долучених до апеляційної скарги документів з причин, що об`єктивно не залежали від банку.
Більше того, АТ «КБ «Приватбанк» подало суду першої інстанції клопотання про розгляд справи за відсутності його представника та на підставі наданих документів (а.с. 39).
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною шостою ст.19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
За приписами п. 2 ч. 3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Тисменицького районного суду від 5 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 4 червня 2020 року.

Головуюча:                                                                Томин О.О.
Судді:                                                                        Мелінишин Г.П.
                                                                       Пнівчук О.В.