Постанова                                            
Іменем України
18 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 755/15734/16-ц
провадження № 61-45153св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є., 
від 06 вересня 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк», банк) звернулося до суду із позовом до 
ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позовна заява мотивована тим, що 05 квітня 2005 року між банком та                  ОСОБА_1 був укладений кредитний договір (з урахуванням укладених додаткових угод до нього), за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США з кінцевим строком повернення 05 квітня 2010 року. 
З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, 05 квітня 2005 року між сторонами був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачу квартира АДРЕСА_1 . 
У зв`язку з тим, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, банк звертався до суду із позовом про стягнення з нього кредитної заборгованості, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 липня 2013 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року, задоволено та стягнуто із ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 74 414,02 доларів США, пенею у розмірі 201 120,98 грн та трьох процентів річних у розмірі 67 846,77 грн.
Вказував, що рішення суду відповідачем не виконано, станом на 20 жовтня 2016 року заборгованість за кредитним договором складала 
276 796,10 доларів США, яка складається із: 70 000 доларів США - тіло кредиту; 4 410,01 доларів США - прострочені проценти; 173 915,84 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 12 060,57 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення процентів; 15 345,52 доларів США - 3% річних від суми простроченого кредиту; 1 064,17 доларів США - 3% річних від суми прострочених процентів.
Посилаючись на вищевикладене, банк просив у рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу ПАТ «Родовід Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю за початковою ціною, визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час його реалізації.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Савлук Т. В. від 01 березня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у цій справі неможливо визначити усі складові заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, позивач не визначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку», а тому у задоволенні позову слід відмовити.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ «Родовід Банк».
Звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу квартири іпотекодержателем за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час продажу квартири, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 квітня 2005 року, укладеним між ВАТ « Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ « Родовід Банк», та ОСОБА_1 для задоволення вимог ПАТ «Родовід Банку» у розмірі 74 414,02 доларів США, пені у розмірі 201 120, 98 грн та три проценти річних у сумі 67 846, 77 грн.
В частині звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду відстрочено на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України , наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, позбавивши позивача можливості задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, не звернув уваги на те, що рішення суду про стягнення заборгованості відповідачем не виконано, заборгованість за кредитним договором є непогашеною, а тому позовні вимоги банку підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводів особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не зазначено початкової ціни предмета іпотеки для його реалізації. Крім того, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо неможливості визначення усіх складових заборгованості, який судом апеляційної інстанції спростовано не було.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У листопаді 2018 року від ПАТ «Родовід Банк» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому банк посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 12 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
05 квітня 2005 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є 
ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 
36 000 доларів США строком до 05 квітня 2015 року зі сплатою 15,7% річних.
 
01 червня 2006 року сторони уклали договір № 1 про внесення змін до кредитного договору, яким встановили процентну ставку за кредитним договором у розмірі 13,5% річних з дня укладення договору.
 
21 травня 2007 року між сторонами укладено договір № 2 про внесення змін до кредитного договору, яким сторони виклали кредитний договір у новій редакції, відповідно до якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 70 000 доларів США строком по 
05 квітня 2010 року включно зі сплатою 13,5% річних.
 
Додатковою угодою до кредитного договору, укладеною між сторонами 
від 10 жовтня 2008 року, встановлено процентну ставку за кредитним договором в розмірі 17% річних.
 
З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, 05 квітня 2005 року між сторонами був укладений договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачу квартира АДРЕСА_1 . Пунктом 3.2 договору передбачено способи позасудового та судового звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 липня 2013 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року, задоволено позов ПАТ «Родовід Банк» та стягнуто із ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 74 414,02 доларів США, пенею у розмірі 201 120,98 грн та трьох процентів річних у розмірі 
67 846,77 грн.
 
Звертаючись до суду із цим позовом, ПАТ «Родовід Банк» посилалося на невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, а також судового рішення про стягнення з нього заборгованості, унаслідок чого станом на 20 жовтня 2016 року заборгованість за кредитним договором складала 276 796,10 доларів США, яка складається із: 
70 000 доларів США - тіло кредиту; 4 410,01 доларів США - прострочені проценти; 173 915,84 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 12 060,57 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення процентів; 
15 345,52 доларів США - 3% річних від суми простроченого кредиту; 
1 064,17 доларів США - 3% річних від суми прострочених процентів.
 
У рахунок зазначеної вище заборгованості, банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу ПАТ «Родовід Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю за початковою ціною, визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час його реалізації.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а також з метою дотримання єдності судової практики, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі доводів касаційної скарги.
 
Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Вказаний Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
 
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя 
статті 36 Закону країни «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 
38 Закону України «Про іпотеку».
 
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).
 
У пункті 3.2 договору іпотеки від 05 квітня 2005 року сторони передбачили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодеражателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.
 
Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо 
у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону 
України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.
 
Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.
 
Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
 
На зазначене суд апеляційної інстанції належної уваги не звернув, не врахував, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому 
статтею 38 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, що є свободою договору (статті 6, 627 ЦК України). 
 
Таким чином, задовольняючи позов ПАТ «Родовід Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд допустив порушення вимог законодавства, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, тому у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» необхідно відмовити.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами 
повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом надання позивачу права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович