Постанова
Іменем України
27 травня 2020 року
м. Київ
справа № 203/1717/17-ц
провадження № 61-45928св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач- публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М., від 13 вересня 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
15 травня 2017 року публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.
Позовна заява мотивована тим, що 22 квітня 2008 року між закритим акціонерним товариством (далі - ЗАТ) «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 6294317 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 300 000 доларів США, а позичальник зобов`язався використати його за цільовим призначенням, повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом.
З метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором
22 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та банком було укладено договір № 6295280 (далі - договір іпотеки), за умовами якого ОСОБА_1 передав банку в іпотеку нерухоме майно - домоволодіння, загальною площею 471 кв. м, та земельну ділянку, площею 0, 0585 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - предмет іпотеки).
Оскільки ПАТ «ПУМБ» свої зобов`язання за кредитним договором виконало належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти в розмірі 
300 000 доларів США, а позичальник взяті на себе зобов`язання не виконував, на підставі пунктів 1.6, 4.2, 4.7.1, 4.7.2 договору іпотеки, статей 31, 37 Закону України «Про іпотеку» банком було прийнято рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність та 25 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. було зареєстровано право власності ПАТ «ПУМБ» на предмет іпотеки.
Посилаючись на положення статті 41 Конституції України, статей 319, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини першу-другу статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) та ігнорування відповідачами вимог банку про виселення з предмету іпотеки, що порушує права ПАТ «ПУМБ» як власника, позивач просив суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з домоволодіння, що за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Католікяна М. О., від 04 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «ПУМБ».
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що житлове приміщення, на яке позивач звернув стягнення, не було придбане за кошти, отримані за кредитним договором № 6294317 від 22 квітня 2008 року, а тому виселення відповідачів без надання їм іншого житла неможливе. 
Також, суд вказав на відсутність підстав для задоволення вимоги про виселення за відсутності одночасної вимоги банку про зняття відповідачів з реєстрації у спірному житловому приміщенні.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 
2018 року апеляційну скаргу ПАТ «ПУМБ» - задоволено частково, заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року скасовано. В задоволенні позовних вимог ПАТ «ПУМБ» відмовлено.
Приймаючи постанову від 21 лютого 2018 року, колегія суддів виходила з того, що до відповідно до вимог статті 16 ЦК України та статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку взаємопов`язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (статті 71, 72, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України). Оскільки зняття з реєстрації може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, висновок суду першої інстанції про неможливість виселення особи без одночасного пред`явлення вимого про зняття її з реєстрації є помилковим.
Встановивши, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що було предметом договору іпотеки, придбано ОСОБА_1 , не за рахунок отриманого кредиту, а доказів того, що відповідачі мають інше житло, матеріали справи не містять, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ПАТ «ПУМБ» - адвокат Джура А. Ю., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області 
від 13 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ «ПУМБ» в повному обсязі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ПАТ «ПУМБ» на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області 
від 13 вересня 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 203/1717/17-ц та витребувано її матеріали з місцевого суду. 
У листопаді 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
15 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 203/1717/17-ц передано судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції невірно розтлумачив положення статті 109 ЖК УРСР, пославшись на відсутність в матеріалах справи доказів наявності іншого житла у відповідачів, як на достатню підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, що призвело до винесення протиправного по суті рішення, що суттєво порушує права позивача, як єдиного власника нерухомого майна. Банк при захисті своїх законних прав та інтересів не зобов`язаний вчиняти додаткові, не передбачені законом дії та надавати інше житло іпотекодавцю і його родині.
Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на житловій площі, що входить до складу предмета іпотеки була здійснена без письмової згоди ПАТ «ПУМБ», як іпотекодержателя, що є порушенням закону та самоправним зайняттям житлового приміщення. 
Із 25 жовтня 2016 року предмет іпотеки на праві власності належить 
ПАТ «ПУМБ», а невиконання відповідачами вимоги банку, у порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» щодо звільнення житлового приміщення порушує права позивача, як власника нерухомого майна. Відповідачам відомо про існування заборгованості за кредитом, однак протягом тривалого часу вони не вживали заходів щодо її погашення та не скористалися можливістю знайти собі інше житло, що може свідчити про зловживання наданими державою гарантіями.
Відзив на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 22 квітня 2008 року між ЗАТ «ПУМБ» та 
ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 6294317, за умовами якого банк надав ОСОБА_5 кредит у сумі 300 000 доларів США на строк до 22 квітня 2017 року.
Того ж дня між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 6295280, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю. В. і зареєстрований у реєстрі за № 494, згідно з умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався своїм майном відповідати за своєчасне повернення ОСОБА_5 коштів за укладеним кредитним договором. Предметом іпотеки визначено домоволодіння та земельна ділянка по АДРЕСА_1 .
У спірному домоволодінні зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
У листопаді 2015 року позивач звернувся до відповідачів з вимогою про виселення, яка була залишена без задоволення.
28 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. ухвалене рішення про реєстрацію права власності ПАТ «ПУМБ» на предмет іпотеки.
Домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 що було предметом договору іпотеки, набуто ОСОБА_1 у власність, не за рахунок отриманого кредиту, а згідно свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради 16 січня 1998 року за № 47, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації 27 березня 2000 року в книзі № 628 за номером 1943-456, а земельна ділянка - згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів 18 травня 2000 року, за № 1050, зареєстрованого за № 030094 від 16 червня 2000 року.
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі по тексту в редакції кодексу чинній на час подачі касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Аналогічні положення містила стаття 213 ЦПК України 2004 року.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. 
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява 
№ 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом, зокрема, є стаття 109 ЖК УРСР та стаття 40 Закону України «Про іпотеку», які закріпляють порядок та умови виселення громадян із житла, що є предметом іпотеки, без надання іншого жилого приміщення.
Так, згідно з частиною першою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Частиною другою вказаної статті встановлено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку та вирішення питання про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.
Особам, яких виселяють із житла, що є предметом іпотеки і придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Викладене узгоджується із висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, 
від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку`та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц.
Встановивши, що переданий в іпотеку банку житловий будинок набутий у власність іпотекодавцем (   ОСОБА_1 ) не за рахунок кредитних коштів, та за відсутності відомостей про можливість надання одночасного з вирішенням питання про виселення із спірного домоволодіння іншого постійного житлового приміщення відповідачам, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення.
Доводи касаційної скарги про те, що відмова у виселенні відповідачів з іпотечного майна порушує права ПАТ «ПУМБ», як власника спірного домоволодіння, фактично зводяться до незгоди із судовим рішенням, яке ґрунтується на правильному застосуванні судом норм частини другої 
статті 109 ЖК УРСР та статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку». 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суд мав вирішити питання про виділення відповідачам іншого житла, не ґрунтуються на законодавстві України.
Відмова у задоволенні позову про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не перешкоджає зверненню до суду із вимогами про виселення з наданням іншого житла.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України оскаржене судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, доводи касаційної скарги правильність висновків апеляційного суду не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 
2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий Судді:	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович