ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5421/20 Справа № 210/6785/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Красюк  К. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 210/6785/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання – Євтодій К.С.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 , 
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Північний гірничозбагачувальний комбінат»,

розглянувши  у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження,  відповідно до ч.2 ст.247  ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу,  цивільну справу за апеляційною скаргою  позивачки  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє  адвокат Гузєв  Ігорю Григорович,   на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня  2020 року, яке ухвалено  суддею  Красюк К.І.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 березня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі – ПрАТ «ПівнГЗК»), Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, посилаючись на отримання нею професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК у 1999 році їй було первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 50% та визнано людиною з інвалідністю третьої групи. При наступному переогляді, у 2003 році ступінь втрати професійної працездатності встановлено у розмірі 40% безстроково.
Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в шкідливих умовах праці та посилаючись на те, що внаслідок професійного захворювання у неї змінилися умови життя, вона змушена постійно проходити лікування, які не дають покращення в стані здоров`я, вона відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, у зв`язку з чим позивачка просила суд стягнути з відповідачів ПрАТ «ПівнГЗК» та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, з кожного окремо, на її користь моральну шкоду у розмірі по 208 650,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК»на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 550,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК»на користь держави судові витрати у розмірі 768,40 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє  адвокат Гузєв  І.Г.,   ставить питання про часткове скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Позивачка не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на її користь, просить збільшити розмір до заявленого нею у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивачки та принципу розумності, виваженості і справедливості. Зокрема, судом не враховано, що позивачка є жінкою, яка значною мірою -50% (первинно) втратила професійну працездатність у молодому віці – 47 років. Внаслідок професійного захворювання позивачка систематично відчуває больові відчуття, у позивачки наявні проблеми при пересування у просторі, вона постійно потребує медикаментозного лікування, функції її організму не відновлюються протягом тривалого часу, лікування не надає належного ефекту. Зазначені обставини, на думку позивачки, свідчать про значний обсяг втрат немайнового характеру, який завдано їй внаслідок професійного захворювання та дані обставини потребують ретельного врахування судом.
При цьому, судом не враховано Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності, та колегія суддів зазначила про те, що суди, задовольняючи позовні вимоги частково мають навести мотиви, що свідчать про безпідставність суми заявленого позивачем відшкодування, чого суд першої інстанції не зробив. А Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі №522/3388/18 визначено розумним, виваженим і справедливим грошове відшкодування моральної шкоди у сумі 233 000,00 грн., яке стягнуто з роботодавця на користь позивача за умови втрати позивачем 75% професійної працездатності.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гузєв І.Г.,   в апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення суду першої інстанції   в частині  стягнутої моральної шкоди з ПрАТ «ПівнГЗК»  та ухвалити в цій частині нове рішення  про задоволення  її позовних вимог до ПрАТ «ПівнГЗК»    у повному обсязі, та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в цій частині, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині позовних вимог  ОСОБА_1  до ПрАТ «ПівнГЗК» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, від адвоката Гузєва І.Г. надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки ОСОБА_1 , а інші учасники справи про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка ОСОБА_1 23 роки та 7 місяців, у період часу з 12.10.1975 року по червень 1999 року, працювала на підприємстві відповідача на різних посадах, зокрема, фільтрувальником, машиністом ексгаустера, сепараторником, в умовах впливу шкідливих факторів, що перевищували гранично допустимі норми.
Згідно рішенням Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 21 липня 1999 року ОСОБА_1 встановлено професійне захворювання з діагнозом хронічна попереково-крижова полірадікулопатія, з вираженими статико-динамічними порушеннями і стійким больовим синдромом.
Відповідно до Акта розслідування професійного захворювання від 30.07.1999 року, причинами виникнення професійного захворювання позивачки є робота протягом
23 років 7 місяців в умовах шкідливих факторів – фізична перенапруга, вібрація, нахили тулуба, несприятливий клімат, що перевищували гранично допустимі норми.
Первинним оглядом МСЕК від 10.08.1999 року позивачці ОСОБА_1 визначено 50% втрати працездатності та встановлено третю групу інвалідності (а.с. 12-13). 
При послідуючих переоглядах відсоток втрати професійної працездатності змінювався та 05.08.2003 року встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково та залишено третю групу інвалідності (а.с. 9).
У зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивачка періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із історії хвороби.
Спір виник з приводу відшкодування позивачці моральної шкоди, завданої внаслідок втрати професійної працездатності у зв`язку з отриманням професійного захворювання у 1999 році з діагнозом попереково-крижова полірадікулопатія, з вираженими статико-динамічними порушеннями і стійким больовим синдромом.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 173 КЗпП України, ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року,  та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, затверджених Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1999 рік, й виходив з обов`язку відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» відшкодувати на користь позивачки моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманим нею на виробництві професійним захворюванням.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Оскільки позивачці первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням у 1999 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало їй право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1999 рік.
У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.
Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у загальному розмірі 40% та її визнано людиною з інвалідністю третьої групи, що встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивачки змінилися умови життя, вона періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє.
Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачці ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування за рахунок роботодавця, тобто ПрАТ «ПівнГЗК», що останнім не оспорюється.
З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивачки щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивачки та вважає, що він визначений без дотримання вимог ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) та п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, а також без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування   моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. 
Так, як вже зазначалося вище, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди – не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата – це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). 
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. 
Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.
Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. 
Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року.
Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4 723,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23 615,00 грн., а максимальний - 994 600,00 грн.
За таких обставин, визначення судом першої інстанції розміру моральної шкоди у сумі 2 550,00 грн., при втраті позивачкою професійної працездатності у розмірі 40%, навіть не забезпечує їй мінімального встановленого Законом розміру відшкодування моральної шкоди, який не може бути меншим від 9 446,00 грн., у зв`язку з чим колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги позивачки, як законні та обґрунтовані.
В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона, на теперішній час, втратила професійну працездатність у загальному розмірі 40 %, визнання її особою з інвалідністю третьої групи безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та можливістю його відновлення.
Після втрати працездатності, у позивачки змінилися умови життя, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки її постійно турбує біль та вона періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, внаслідок отриманого професійного захворювання, тривалості праці позивачки в шкідливих умовах, що перевищували нормативи (23 роки 7 місяців) виключно на ПрАТ «ПівнГЗК», що потягло втрату працездатності вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 2550,00 грн. до 80 000,00 грн.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави   та збільшує цей розмірі з 678,40 грн. до 800,00 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.
Крім того, з відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 1200,00 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (800,00 грн. х 150%)..
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє  адвокат Гузєв  Ігорю Григорович   - задовольнити частково.
Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня  2020 рокув частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 2 550,00 гривень до 80 000 (восьмидесяти тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.
Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня  2020 рокув частині розміру судових витрат, стягнутих з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, змінити, збільшивши цей розмірі з 768,40 гривень до 800 (вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок.
                 В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) гривень 00 (нуль) копійок. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає
       Повне судове рішення складено 27 травня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: