Постанова 
Іменем України
 
01 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 462/778/17
провадження № 61-22762св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого: Сімоненко В.М.,
суддів -Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю, Петрова Є. В.,                       Штелик С.П.,
 
учасники справи:
позивач -     ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Львівського міського округу Сиротяк Юрій Романович,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження  касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року, ухвалене під головуванням судді Палюх Н.М., та постанову Апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2018 року, ухвалену у складі колегії суддів  Павлишина О.Ф., Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,  і з урахуванням уточнень в обґрунтовування позовних вимог посилалась а те,  що з  26 серпня 1994 року вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки ВАЗ 210994-20 реєстраційний номер НОМЕР_1 . Останнім часом відносини між нею і відповідачем погіршилися, вона звернулася в суд із позовом про розірвання шлюбу між ними. Добровільно поділити майно подружжя відповідач відмовляється, що змусило її звернутися з даним позовом до суду. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 остаточно просила суд поділити зазначене майно подружжя, а саме визнати за нею та відповідачем право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі по 1/2 частині за кожним; визнати за нею право власності Ѕ частину на автомобіль марки ВАЗ 210994-20 реєстраційний номер НОМЕР_1 ( а.с.3,4, 76).
У травні 2017 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання квартири особистим майном, і з урахуванням уточнень до позовної заяви в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що під час шлюбу ними було придбано автомобіль марки ВАЗ 210994-20 реєстраційний номер НОМЕР_1 .                    14 травня 1996 року, тобто на момент придбання ними спірної квартири, її власниками були свекруха його сестри - ОСОБА_3 та син сестри - ОСОБА_4 . Квартира трикімнатна, загальною площею 52,8 кв.м, приватизована на підставі свідоцтва про право власності, виданого Львівською міською адміністрацією 04 серпня 1994 року. Станом на 14 травня 1996 року чотирьохкімнатна квартира у АДРЕСА_2 не була приватизована, у ній були зареєстровані: ОСОБА_2 його сестра ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_6 . Відтак, вони домовились обмінятися квартирами для того, щоб сім`я його сестри поселилася у чотирьохкімнатну квартиру. Проте зробити обмін житла в нотаріальному порядку вони не могли, так як квартира по АДРЕСА_2 була неприватизованою, а тому за порадою нотаріуса ними було укладено договір купівлі-продажу від                       14 травня 1996 року, із змісту якого вбачається, що він придбав у власників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру по АДРЕСА_1 . У відповідності до умов договору купівлі-продажу, купівля квартири по АДРЕСА_1 здійснена ним з метою обміну її на квартиру по АДРЕСА_2 ( що слідує із змісту договору). Таким чином, своє особисте право на користування житлом, а також право на приватизацію цього житла, яким він володів до шлюбу, він обміняв на інше житло. Проте, що було здійснено саме обмін квартир, свідчить і видача сім`ї його сестри ордеру на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , де також зазначено, що цей ордер є єдиним документом для вселення в одержане по обміну житлове приміщення і виданий в порядку обміну. Ніяких грошових розрахунків між продавцями та ним, як покупцем, не проводилося. Пізніше квартира по АДРЕСА_2 була приватизована на чоловіка його сестри та двох їхніх внуків. ОСОБА_2 зазначав, що спірна квартира є його особистим майном.
ОСОБА_2 остаточно просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 особистим майном ОСОБА_2 ( а.с. 75).
Короткий зміст судових  рішень
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада                         2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від      03 квітня 2018 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та                       ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , по Ѕ частці за кожним.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистим майном задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистим майном ОСОБА_2 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково та позовні вимоги зустрічного позову   ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що квартира по АДРЕСА_1 не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки  вказана квартира є особистим майном ОСОБА_2 .  Автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 був придбаний за час шлюбу за кошти подружжя і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому право власності на автомобіль належить по 1/2 частці за кожним.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та її руху у суді касаційної інстанції
20 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до  Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою  і витребувано цивільну справу   № 462/778/17 з  Залізничного районного суду м. Львова.
У  лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Скаржник просив суд  оскаржувані судові рішення скасувати, та ухвалити нове судове рішення , яким  позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити  повністю, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга  мотивована тим, що  суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності третьої особи, належним чином не повідомлену про дату слухання справи, що є обов`язковою підставою для скасування вказаного судового рішення.
Суд зазначив, що на час виникнення спірних правовідносин презюмується право спільної сумісної власності на майно, нажите подружжям за час шлюбу, однак при цьому, що ОСОБА_1 не довела, що спірна квартира придбана за кошти подружжя. Проте, не ОСОБА_1 , право якої презюмується, а відповідач має доводити факт придбання квартири. 
Суди не надали оцінки тому, що вартість частки ОСОБА_2 в одній квартирі (неприватизованій) була значно меншою вартості квартири (приватизованої). 
Судом першої інстанції безпідставно не взята до уваги подана представником позивача заява про застосування строку позовної давності, оскільки позов подано щодо договору купівлі-продажу 1996 року з пропуском строку позовної давності понад 20 років, а суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку відносно того, що ОСОБА_2 не пропустив строк позовної давності. 
Судами не було надано оцінку тому факту, що ОСОБА_2 після продажу неприватизованої частки квартири продовжував в ній бути зареєстрованим ще                12 років, що свідчить що його частка нікуди не зникла і він мав змогу її приватизувати.
Вважає також незаконним рішення суду в частині поділу автомобіля як спільного майна подружжя, оскільки судом першої інстанції було відмовлено у присудженні компенсації за 1/2 частину автомобіля, а суд апеляційної інстанції не надав оцінки рішенню суду першої інстанції в цій частині. 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу мотивовано тим, що   суди дійшли правильних висновків відносно того, що спірна квартира є приватною власністю ОСОБА_2 та строк позовної давності для захисту вказаного права ОСОБА_2 не пропущено.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що з 26 серпня 1994 року по 01червня 2017 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.73).
Предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано ОСОБА_2 на підставі договору                       купівлі-продажу від 14 травня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського округу Сиротяк Ю.Р.
Транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ 210994-20, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 
У квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_3 з 05 вересня 1969 року і до 28 травня 1996 року, та ОСОБА_4 з 12 березня1992 року і до 28 травня 1996 року.
У квартирі АДРЕСА_2 з 30 червня 1984 року до 17 березня 2008 року був зареєстрований ОСОБА_2 , з 30 липня 1982 року до 05 червня                2007 року - ОСОБА_5 , з 30 липня 1982 року до 14 лютого 2017 року -                   ОСОБА_6 .
Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 04 квітня 1996 року                  № 184 дозволено ОСОБА_5 , яка проживає з сім`єю у складі трьох осіб /вона чоловік, брат/ в чотирьохкімнатній квартирі АДРЕСА_2 провести обмін частини жилої площі, що припадає на долю брата ОСОБА_2 , внаслідок чого на цю частину жилої площі поселиться на правах члена сім`ї мати чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та син - ОСОБА_4 , які проживають в трьохкімнатній власній квартирі                          АДРЕСА_1 . Видати ордер на квартиру АДРЕСА_2 на 4 осіб : основний квартиронаймач ОСОБА_3 , син ОСОБА_6 , невістка ОСОБА_5 , внук ОСОБА_4 , при умові переоформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ОСОБА_2 (а.с.68)
Згідно договору купівлі-продажу від 14 травня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського округу Сиротяком Ю.Р. та зареєстрованим в реєстрі за №2567, встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 продали, а                 ОСОБА_2 купив трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п.7 даного договору, такий укладено з метою обміну вищезгаданої квартири на квартиру АДРЕСА_2 . (а.с.7-зворот).
Згідно ордера на житлове приміщення НОМЕР_3 від 14 травня 1996 року, ОСОБА_3 на сім'ю з 4-х осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 видано ордер на право зайняття в порядку обміну житлового приміщення житловою площею 44,9 кв.м, яке складається з 4-х кімнат, за адресою: АДРЕСА_2 .
Квартира АДРЕСА_1   є приватною власністю ОСОБА_2 та не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 був придбаний за час шлюбу за кошти подружжя і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України ( в редакції яка діяла на час подання касаційної скарги)  під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до п. 2  Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково та позовні вимоги зустрічного позову  ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що квартира по АДРЕСА_1 не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки  квартира АДРЕСА_1 є особистим майном ОСОБА_2 .  Автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 був придбаний за час шлюбу за кошти подружжя і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому право власності на автомобіль належить по 1/2 частці за кожним.
Колегія суддів не може повністю погодитись з вказаними висновками суду першої та апеляційної інстанції  з  огляду на наступне.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що спірна квартира придбана до набрання чинності СК України, тому вирішуючи спір в цій частині вірно застосували до спірних правовідносин положення КпШС України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 частини першої статті 57 СК України.
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у статті 70 СК України.
Таким чином, розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання вказаного майна.
Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України).
Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Таким чином, у разі придбання майна хоч й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Судами встановлено, що з 26 серпня 1994 року по 01 червня 2017 року   ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі.
Предметом даного спору є квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського округу Сиротяком Ю.Р., а також транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ 210994-20, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 .
Стосовно спірної квартири, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно договору купівлі-продажу від 14 травня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського округу Сиротяком Ю.Р. та зареєстрованим в реєстрі за №2567, встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_2 купив трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
Відповідно до  пункту 2 даного договору продаж квартири  вчинено за 130 000 000 карбованців.
Відповідно до п. 7 даного договору, договір укладено з метою обміну квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 . 
Проте, з вказаного договору не вбачається кому на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 і.

Звертаючись з зустрічним позовом до суду , ОСОБА_2 зазначав, що  квартира  АДРЕСА_2 , яка була предметом обміну на спірну квартиру   АДРЕСА_1 , не була приватизована, та в ній  були зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ,                      ОСОБА_6       
Кваритира АДРЕСА_2 складалась з чотирьох кімнат та складала 44 кв.м жилої площі.
Спірна  ж квартира  АДРЕСА_1 складає три кімнати з жилою площею 34,1 кв.м.
Відповідно до ч. 2,3,5  ст. 8 Закону України «Про приватизацію житлового фонду» ( у редакції діючий станом на 14 травня 1996 року) встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян  здійснюється на підставі рішень відповідних  органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача  квартир (Будинків) у власність з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до цього закону оформляється свідоцтвом про право власності  на квартиру ( будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.  
Суди не встановили та матеріали справи не містять доказів того, що квартира АДРЕСА_2 на момент оформлення договору купівлі-продажу 14 травня 1996 року та яка була предметом обміну належала на праві власності ОСОБА_2 .
Факт реєстрації у квартирі  АДРЕСА_2 , яка була предметом обміну не свідчить про те, що квартира могла бути приватизована ОСОБА_2 . Окрім того, у вказаній квартирі були зареєстровані також ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , що свідчить і про наявність у них права на приватизацію вказаної квартири.  
Таким чином, факт того, що вказана квартира могла бути приватизована                   ОСОБА_2 є припущенням.
Відповідно до  ч. 3 ст. 60 ЦПК України (у редакції діючій станом до  15 грудня 2017 року) доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виник спір. 
Доказування не може грунтуватись на припущеннях.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
 
Так, судами не було встановлено, що договір купівлі-продажу від 14 травня 1996 року продажу квартири  АДРЕСА_1 визнаний недійсним, тому враховуючи презупмцію правомірності правочину, вказаний договір є діючим. 
Таким чином, суди  на підставі припущень дійшли помилкового висновку про те, що  квартира АДРЕСА_1 є приватною власністю ОСОБА_2 та не є спільною сумісною власністю подружжя.
Посилання суду першої та апеляційної інстанції  в судових рішеннях на те, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження того, що спірна квартира  була придбана за спільні кошти подружжя, свідчить про те, що судом не було прийнято до уваги презумпцію спільно сумісної власності подружжя, при якому тягар доказування її відсутності покладається на іншого з подружжя, хто її оспорює. 
Враховуючи вищевикладене, доводи касаційної скарги відносно тощо, що суди не надали оцінки тому, що чи була вартість частки ОСОБА_2 в квартирі  АДРЕСА_2  меншою вартості квартири АДРЕСА_1 знайшли своє підтвердження. 
Доводи касаційної скарги відносно того, що суди не врахували правового висновку відносно того, що тягар  доведення права особистої  власності  покладено на того з подружжя, який заперечує презумпцію спільної власності подружжя знайшли своє підтвердження.
Доводи касаційної скарги відносно того, що судами не було надано оцінку тому факту, що ОСОБА_2 після обміну неприватизованої частки квартири АДРЕСА_2 продовжував в ній бути зареєстрованим ще 12 років, свідчить про те, що його частка нікуди не зникла і він мав змогу її приватизувати, не заслуговують на увагу та є припущенням, оскільки  право власності на вказану квартиру у 2006 році було приватизоване ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності.
Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги відносно того, що судом першої та апеляційної інстанцій безпідставно не взято до уваги те, що   ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності, оскільки у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.
Враховуючи викладене, судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею та відповідачем право спільної часткової власності  на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі по 1/2 частині за кожним та в частині  задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири особистим майном підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цих частинах.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що при укладенні договору купівлі-продажу від 14 травня 1996 року ОСОБА_2 добровільно відмовився від свого права в подальшому приватизувати квартиру ( її частку)   АДРЕСА_2 , тому при поділі спірної сумісної квартири подружжя не може бути врахована зазначена квартира, як власність ОСОБА_2 .
Стосовно транспортного засобу колегія суддів зазначає наступне.
Доводи касаційної скарги відносно того, що судові рішення суду в частині поділу автомобіля як спільного майна подружжя є незаконними, оскільки судом першої інстанції було відмовлено у присудженні компенсації за 1/2 частину автомобіля, а суд апеляційної інстанції не надав оцінки рішенню суду першої інстанції в цій частині не заслуговують на увагу з огляду на наступне. 
Звертаючись з позовом до суду про поділ майна подружжя, ОСОБА_1 просила суд визнати за ОСОБА_2 право власності  на  автомобіль та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини  вказаного автомобіля.
В подальшому, у листопаді 2017 року  ОСОБА_1 остаточно уточнила свої позовні вимоги в частині поділу спірного транспортного засобу  та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля.
Судами було встановлено, що автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 був придбаний за час шлюбу за кошти подружжя і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
ОСОБА_2 визнав дані позовні  вимоги та не заперечував проти їх задоволення.
Судами було задоволено позовну вимогу ОСОБА_1 та у порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , по Ѕ частці за кожним.
Таким чином, позовна вимога стосовно компенсації вартості Ѕ частини автомобіля ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 не була заявлена позивачем, відповідно судами не вирішувалась.
За таких обставин, в цій частині судові рішення є законними та обґрунтованими, а тому скасуванню не підлягають.
Окрім того, ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутись до суду з відповідним позовом.
Окрім цього, доводи касаційної скарги відносно того, що  суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності третьої особи, належним чином не повідомлену про дату слухання справи, що є обов`язковою підставою для скасування вказаного судового рішення не заслуговують на увагу.
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної  скарги
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року, ухвалене під головуванням судді Палюх Н.М., та постанову Апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею та ОСОБА_2 права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі по 1/2 частині за кожним та в частині  задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири особистим майном скасувати з ухваленням нового судового рішення в цих частинах.  Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею та ОСОБА_2 право спільної часткової власності  на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі по 1/2 частині за кожним задовольнити. 
У задоволенні позовних  вимог  ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистим майном відмовити за недоведеністю.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Колегія суддів вважає за необхідне здійснити перерозподіл судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме за позовну вимогу про визнання права власності за ОСОБА_1 на Ѕ спірної квартири,  та  стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею за подання апеляційної ( 960 грн) та  касаційної скарги ( 1280 грн)  у розмірі 2 240 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити  частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року, та постанову Апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 права спільної часткової власності  на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі по 1/2 частині за кожним та в частині  задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири особистим майном скасувати. Ухвалити нове судове рішення   в цій частині. 
Позовні вимоги  ОСОБА_1 про визнання за  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 права власності на квартири   АДРЕСА_1 у розмірі по 1/2 частині за кожним задовольнити. 
Визнати за   ОСОБА_1 право власності на  1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за  ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні позовних  вимог  ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1  особистим майном відмовити.
 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2018 року  в частині позовних вимог ОСОБА_1 про поділ транспортного засобу  залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_2  на користь   ОСОБА_1   судові витрати у  розмірі 2 240 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. М. Сімоненко 
 
Судді:                                                                                  А. А. Калараш
 
                                                                                                          С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                           Є. В. Петров
 
                                                                                                            С. П. Штелик