Справа № 133/685/19
Провадження № 22-ц/801/1051/2020
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воронюк В. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року	Справа № 133/685/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Ковальчука О.В.,
суддів :                        Сала Т. Б., Якименко М. М.
за участі секретаря        Кирилюк Л. М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частку у спільному майні подружжя,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2  на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 12 березня 2020 року у м. Козятині суддею цього суду Воронюк В. А., зі складанням його повного тексту 20 березня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення компенсації за частку у спільному майні подружжя, мотивуючи його тим, що з 11 вересня 2007 року по 14 березня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого вони за спільні кошти придбали по довіреності від 04 червня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Вовк Г.А., автомобіль WOLKSVAGEN CADDI, 2007 року випуску, колір червоний. Право власності на цей автомобіль було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 27 жовтня 2017 року сервісним центром 1842. З листопада 2017 року сторони припинили шлюбні відносини та відповідач забрав автомобіль і постійно ним користувався. Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого територіальним сервісним центром 0545 м. Хмільник Вінницької області 04 січня 2019 року, відповідач відчужив вказаний автомобіль іншій особі за 200000 грн.
Пославшись на викладене та на те, що автомобіль WOLKSVAGEN CADDI, 2007 року випуску, був придбаний в період шлюбу за спільні кошти, тому є спільним майном подружжя, ОСОБА_1 просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію Ѕ частини вартості цього автомобіля, що становить 100000 грн.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 березня 2020 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за 1/2 частку вартості автомобіля WOLKSVAGEN CADDI 2007 року випуску, в сумі 100000 гривень, витрати по оплаті судового збору в розмірі 1000 грн та за надання правової допомоги у розмірі 3500 грн.
Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, пославшись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з`ясування усіх обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначила, що оскаржуване відповідачем рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 11 вересня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11 вересня 2007 року зареєстрували шлюб (а. с. 8).
Згідно зі свідоцтвом про народження від 12 квітня 2010 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9).
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 березня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 10).
Відповідно до довіреності від 04 червня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Вовк Г.А., ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_2 , ОСОБА_1 незалежно один від одного експлуатувати (користуватися), а також розпоряджатися автомобілем WOLKSVAGEN CADDI 1,9 TDI, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , шасі - НОМЕР_4 . Зміст ст. 65 СК України роз`яснено (а. с. 59). 
22 серпня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоплюс К» та ОСОБА_1 укладено договір комісії № 1095, відповідно до умов якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента та винагороду здійснити від свого імені угоду з продажу автомобіля WOLKSVAGEN CADDI 1,9 TDI, 2007 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , шасі - НОМЕР_4 за 36750 грн. Винагорода за комісійно-посередницькі послуги становить 50 грн (а.с. 66а).
22 серпня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоплюс К» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6332/17/001095, за умовами якого покупець придбав автомобіль WOLKSVAGEN CADDI 1,9 TDI, 2007 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , шасі - НОМЕР_4 за 36750 грн (а. с. 65).
Листом № 1аз від 19 січня 2019 року Територіальним сервісним центром № 1842 Регіонального сервісного центру в Житомирській області повідомлено, що автомобілем WOLKSVAGEN CADDI 27 жовтня 2017 року зареєстровано за ОСОБА_2 , а 04 січня 2019 року перереєстровано на іншого власника за договором купівлі-продажу (а.с. 11).
Згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу № 0545/2019/1256184 від 04 січня 2019 року ОСОБА_2 продав автомобіль WOLKSVAGEN CADDI 2007 року випуску, червоного кольору, шасі - НОМЕР_4 за 200000 грн (а. с. 73).
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 зазначив, що відповідач погоджується, що з листопада 2017 року шлюбні стосунки між подружжям припинилися, він забрав автомобіль і постійно ним користувався (а.с. 26-27).
З показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у суді першої інстанції вбачається, що 04 червня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя придбали автомобіль WOLKSVAGEN CADDI 2007 року випуску. Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6332/17/001095 від 22 серпня 2017 року був укладений у зв`язку з закінченням строку дії довіреності від 04 червня 2012 року та необхідністю переоформити автомобіль на відповідача. Цей договір носив формальний характер, жодних грошових коштів за його умовами ОСОБА_2 не передавав. 
За положеннями ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. 
Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.  Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).
Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Пунктами 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено судам, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, 
встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
На підставі викладених норм права та встановлених обставин у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірний автомобіль є  об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпції спільності права власності подружжя на нього. 
За таких обставин, оскільки спірний транспортний засіб фактично не належить сторонам у справі у зв`язку з його продажем відповідачем третій особі за 200 000 грн , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості Ѕ частки спільного майна подружжя, а саме автомобіля WOLKSVAGEN CADDI 2007 року випуску, червоного кольору, що становить 100 000 грн.
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що сторони на момент реєстрації права власності на автомобіль за відповідачем вже не проживали разом та не вели спільного господарства, оскільки скаржником не надано жадних доказів на підтвердження цих доводів, а факт спільного проживання до листопада 2017 року визнано відповідачем у відзиві на позовну заяву.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач сплатив позивачу кошти за спірний автомобіль відповідно до договору комісії в розмірі 36750, 00 грн, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 вказаних коштів не надано, а з пояснень свідків в суді першої інстанції встановлено, що вказаний договір комісії носив формальний характер і кошти відповідно до його умов не сплачувались. 
Апеляційний суд також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно визначив вартість спірного автомобіля в розмірі 200000, 00 грн, оскільки саме такою була визначена вартість цього автомобіля в договорі на момент його продажу відповідачем третій особі.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відзив на позов та усі документи подавав представник відповідача попередньо не узгодивши з ним, оскільки відповідно до положень ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки, а обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.
Всі інші доводи апеляційної скарги зводяться до іншого тлумачення норм матеріального права, ніж допущене судом та до переоцінки доказів, а тому на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують, тому апеляційним судом також відхиляються.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивач витрат на професійну правничу допомогу з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 та 3 (пункт 1) ст. 133 та ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частини 1-3 ст. 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві позивачем зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які вона може понести у зв`язку з розглядом справи, зокрема на сплату судового збору та правничу допомогу, становить 8000-9000 грн (а. с. 3). До закінчення судових дебатів позивачем надано докази здійснення нею витрат на правову допомогу.
Так, 21 червня 2019 року ОСОБА_1 уклала договір про надання правової допомоги у цивільній справі № 14 з ОСОБА_8 , за умовами якого адвокат взяла на себе зобов`язання представляти інтереси позивача у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частку у спільному майні подружжя, а клієнт зобов`язалась оплатити гонорар (а. с. 79).
Відповідно до акту наданих послуг, виконаних адвокатом по договору про надання правничої допомоги від 21 червня 2019 року, загальна вартість наданих послуг становить 3500 грн, яка сплачена клієнтом згідно з квитанцією (а. с. 125).
21 червня 2019 року ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_8 3500 грн за надання правової допомоги при розгляді справи (а. с. 124).
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3500 грн витрат за надання правової допомоги.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 березня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий                                            О. В. Ковальчук
Судді :                                              Т. Б. Сало
                                                                  М. М. Якименко
Повний текст постанови виготовлено 19 травня 2020 року.