КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
19 травня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 759/1749/19
 
провадження № 22-ц/824/6485/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.
 
учасники справи:
 
позивач  -     ОСОБА_1    
відповідач -  Комунальное підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 
третя особа - т.в.о. Директора дирекції з правового забезпечення Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» Гушул С.В.    
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргупозивача ОСОБА_1  
 
на рішення Святошинського районного суду м. Києва від13 листопада 2019 року у складі суддіШум Л.М.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: т.в.о. Директора дирекції з правового забезпечення Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» Гушул С.В. про витребування і видачу трудової книжки після проведення повного розрахунку та стягнення відшкодування за порушення строків розрахунку при звільненні за затримку видачі трудової книжки, зміну дати звільнення, -
В С Т А Н О В И В:
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з  позовом, в якому просила зобов`язати видати належним чином оформлену трудову книжку; зобов`язати відповідача КП «Київтеплоенерго» змінити дату звільнення з 02.01.2019 року на фактичний день видачі трудової книжки; стягнути з КП «Київтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу при затримці видачі трудової книжки і проведення кінцевого розрахунку; покласти на службову особу - т.в.о. директора дирекції з правового забезпечення КП «Київтеплоенерго» громадянина Гушула С.В. персонально обов`язок відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну КП «Київтеплоенерго» своїми протиправними діями згідно вимог п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗПП України.
Обґрунтовуючи позов, посилалась на те, що з 22.08.2018 року працювала на посаді головного юрисконсульта дирекції з правового забезпечення Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» відповідно до наказу по особовому складу № 1264-к від 22.08.2018 року. 
02.01.2019року позивачем через організаційний відділ КП «Київтеплоенерго» було подано заяву про звільнення з роботи з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України та з підстав ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про охорону праці». 
Як стверджує позивач, 02.01.2019р. її було незаконно звільнено відповідно до Наказу № 28-К про припинення трудового договору від 02.01.2019 р. та на момент звільнення не було проведено остаточного розрахунку, не видано трудової книжки. 
Уважаючи свої права порушеними, позивач просила задовольнити позов. 
Рішенням Святошинського районного судум. Києва  від  13 листопада 2019року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з указаним рішенням, 16 січня 2020 року позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, оскільки уважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права та не врахував всіх фактичних обставин справи.
Уважає, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що у позовній заяві позивач надала обґрунтування і докази затримки проведення з нею розрахунку при звільненні, та не встановив обов`язок відповідача провести остаточний розрахунок.
Також, указує на те, що у справі не міститься Наказ №28-К від 02.01.2019 року про звільнення позивача, проте, суд без належного доказу розглянув справу.
Посилається також на те, що суд не врахував можливість отримання нею трудової книжки лише за умови проведення повного розрахунку при звільненні. 
Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційного скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними належними доказами, оскільки позивач особисто відмовилася від отримання трудової книжки, у тому числі і в судовому засіданні.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що позивача ОСОБА_1 наказом №1264-к від 22.08.2018 року призначено на посаду головного юрисконсульта відділу з загальноправничої роботи дирекції з правничого забезпечення, з випробувальним терміном 3 місяці (а.с. 40).
25.10.2018 року складено акт про відсутність працівника на робочому місці, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 самовільно без погодження з керівництвом залишила своє робоче місце та не повернулася до кінця робочого дня та загальний час відсутності на робочому місці склав понад три години (а.с. 42).
02.01.2019 року було складено акт про фіксацію відмови від надання письмових пояснень, оскільки ОСОБА_1 було запропоновано надати письмове пояснення з приводу її відсутності на робочому місці 25.10.2018 року понад три години, згідно складеного акту про відсутність на робочому місці, проте надавати письмові пояснення щодо своєї відсутності на робочому місці 25.10.2018 року позивач відмовилася без пояснення причин.
Разом з тим, у зв`язку з установленою адміністрацією підприємства невідповідністю працівника виконуваній роботі, з урахуванням вимог ст. 28 КЗпП України, роботодавцем прийнято рішення про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 та звільнення її з займаної посади як такої, що не витримала випробування з 08.01.2019 року, про що попереджено працівника за 3 робочі дні до звільнення, однак, ОСОБА_1 відмовилася від ознайомлення з наказом під власний підпис, про що складено відповідний акт 02.01.2019 року.
У свою чергу, 02.01.2019 року ОСОБА_1 подано заяву про припинення трудового договору з 02.01.2019 року з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України (внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору).
Установлено, що наказом КП «Київтеплоенерго» від 08.01.2019 року № 52-К «Про внесення змін до наказу КП «Київтеплоенерго» від 02.01.2019 року № 28-К, ОСОБА_1 звільнено з посади головного юрисконсульта відділу загальноправничої роботи дирекції з правового забезпечення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогулу без поважних причин). Також, на адресу позивачабуло направлено повідомлення (листи від 09.01.2019 року № 28АУ/9/4/110, 15.08.2019 року № 28АУ/9/4/3161) з пропозицією про отримання трудової книжки та ознайомлення з наказом про звільнення (а.с. 94).
Під час розгляду судом цивільної справи № 759/440/19, яка перебувала в провадженні  Святошинського районного суду м. Києва за позовом ОСОБА_1 до КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» про визнання наказу протиправним, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, позивачем було подано клопотання від 04.04.2019 року, в якому позивач стверджувала, що відповідач примушував її отримати оригінал трудової книжки. Однак, позивач жодним чином не відреагувала на пропозицію КП «Київтеплоенерго» щодо отримання трудової книжки та не надала згоди на її надсилання поштою.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (частина перша статті 47 КЗпП України).
Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Отже, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.
Пунктом 4.1 Інструкції передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.
Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.  Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (пункт 4.2. Інструкції). 
Днем звільнення є останній день роботи працівника. 
Як убачається з матеріалів справи, позивач була прийнятана роботу за трудовим договором, звільнена з роботи за прогули (п.4 ст.40 КЗпП).
Спір між сторонами виник з трудових правовідносин, врегульованихКодексом законів про працю України.
Сторонами не заперечується, що рішення у спорі щодо розірвання трудового договору переглядається Київським апеляційний судом (Ухвала про поновлення строку та відкриття апеляційного провадження від 23 вересня 2019 року)
Позивач у справі, що переглядається, заперечує твердження відповідача щодо її прогулу 25.10.2018 року, а також наголошує на тому, що відповідач при звільненні не провів з нею остаточний розрахунок.
Наразі, суд дійшов правильного висновку, що позивач особисто відмовлялася отримати трудову книжку.
Дані обставини нею не спростовані.
Також не доведено позивачем, що відповідач при звільненні не провів з нею остаточний розрахунок, оскільки на спростування доводів позивача представник відповідача надав докази, а саме, копії відомостей зарахування на картковий рахунок коштів, нарахованих, у тому числі, і при звільненні (т.1 а.с.200-209).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що трудові права позивача не були порушеними, оскільки  вини відповідача у затримці видачі трудової книжки не встановлено, підстав для стягнення середнього заробітку у зв`язку з цим, відповідно, судом не встановлено.
Також, у силу повного розрахунку при звільненні, безпідставними є вимоги позивача про проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування  рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для  його скасування колегія суддів не вбачає.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від13 листопада 2019 року - залишити без зміни. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                         О.Ф. Мазурик

                                                                                                   Л.Д. Махлай