ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/14796/19                                           Головуючий у 1-й інстанції:  Кармазін О.А. 
                                                                                                  Суддя-доповідач:  Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 березня 2020 року                                                                                           м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                        Василенка Я.М.,
суддів                                                   Кузьменка В.В., Шурка О.І., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.12.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в особі Дніпровського районного відділу про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
                                                 В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в особі Дніпровського районного відділу щодо відмови в оформленні та видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України у формі книжечки (на паперовому носії), опис якого визначений додатком до постанови Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт для громадянина України для виїзду за кордон», що міститься у листі від 08.07.2019 № 1940-19;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в особі Дніпровського районного відділу оформити та видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі книжечки (на паперовому носії), опис якого визначений додатком до постанови Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт для громадянина України для виїзду за кордон», з постановленою відміткою місця проживання - без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.12.2019 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що у червні 2019 ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київської області з заявою про вчинення дій, а саме - про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки в зв`язку з досягненням ним 25.02.2019 шістнадцятирічного віку.
Вказана заява обґрунтована тим, що через свої релігійні переконання відмовляється від присвоєння цифрового ідентифікатора особистості у виді унікального номера запису в реєстрі, від зняття біометричної інформації щодо себе та її подальшого зберігання, використання, обробки в Єдиному державному демографічному реєстрі. Він не має наміру оформляти паспорт у формі пластикової картки типу ID-1, не дає згоду на оформлення паспорту у такій формі, оскільки отримання пластикової картки є правом, а не обов`язком, а форма паспорту у вигляді паспортної книжечки не скасована і є діючою. Зазначено у вказаній заяві, що від отримання паспорта у формі ID-1 картки він відмовляється.
У той же час, відповідно до п. 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою ВР України від 26.06.1992 № 2503-XII, просив оформити та видати йому паспорт громадянина України у формі книжечки з можливістю вклеювання фотографії без жодного електронного носія інформації, для зчитування якої необхідні додаткові пристрої, без зняття біометричної інформації та без внесення відомостей до ЄДДР.
17.07.2019 від відповідача надійшла відповідь (лист від 09.07.2019 № 1940-19) про відмову в оформленні ОСОБА_1 паспорта зразка 1994 року у формі книжечки та повідомлено, що постанова КМ України від 25.03.2015 № 302 запроваджує з 01.01.2016 оформлення та видачу паспорта з безконтактним електронним носієм із застосуванням засобів ЄДДР, а тому наразі оформлення документу, що посвідчує особу, не можливо без обробки персональних даних особи.
Разом з тим, у відмові зазначено, що наказом МВС України № 456 від 06.06.2019 визначено порядок подання документів, їх розгляд і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта зразка 1994 року особі, щодо якої прийнято рішення суду про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт зразка 1994 року.
Не погоджуючись з вищевказаною відмовою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в особі Дніпровського районного відділу, позивач звернувся до суду першої інстанції з данним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що процедура оформлення паспорту супроводжується та обумовлюється особистою явкою особи до органу міграційної служби та особистим поданням документів, необхідних для оформлення та видачі паспорту, що зумовлено, крім іншого, необхідністю ідентифікації цієї особи для цілей надання паспорту, юридичної значимості та проставленню заявником особистого підпису у бланку паспорту. Однак, позивачем було направлено документи поштою. Доказів того, що позивач звертався з цими документами до відповідача особисто, чи з`явився до органу міграційної служби вже після направлення документів поштою, що є передумовою розгляду документів та прийняття рішення про видачу паспорту, - не надано.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в особі Дніпровського районного відділу щодо відмови у видачі паспорту книжечки суперечать внутрішньому законодавству та міжнародним зобов`язанням України, зокрема, ст. 7 Закону України «Про захист персональних даних». Також апелянт обґрунтовуючи протиправність відмови посилається на положення ст.ст. 21, 22, 24, 32, 35 Конституції України, ст.ст. 8 та 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 5 Закону України «Про громадянство України», постанову ВР України від 26.06.1992 № № 2503-XII, Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», рішення КСУ від 20.01.2012 № 2-рп/2012, низку рішень ЄСПЛ та зазначає, що має законне право на отримання документа, що посвідчує особу, у формі книжечки та вважає, що у відповідача були відсутні підстави для відмови у видачі паспортної книжечки.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі      Конституції України гарантується.
За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
З постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18; провадження № 11-460заі18) вбачається, що встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно до ст. 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові по вищезгаданій справі зазначила, що у випадку, який розглядався, відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.
Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "C. проти Бельгії" від 07.08.1996 (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 та п.65. рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).
Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із      законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).
Виходячи з аналізу вищевикладеного, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях звернула увагу на те, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має законне право на захист від такого втручання або таких посягань.
З даного приводу Велика Палата Верховного Суду, формуючи правовий висновок, виходила з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (…).
Згідно ч. 1, 2, 4, 5 ст. 14 цього Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» вбачається, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.
Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» визначено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. 
Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.
Згідно із ч. 3 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України (…) містить безконтактний електронний носій.
Відповідно до п. 3, 5, 6, 8 положення про паспорт Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.
Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. У верхній частині лицьового боку обкладинки зроблено напис «Україна», нижче - зображення Державного герба України, під ним - напис «Паспорт». На внутрішньому лівому боці обкладинки у центрі - зображення Державного прапора України, нижче - напис «Паспорт громадянина України».
На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім`я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою. Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються. Третя, четверта, п`ята і шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних у паспорт, а сьома, восьма і дев`ята - для особливих відміток. На десятій сторінці робляться відмітки про сімейний стан власника паспорта, на одинадцятій - шістнадцятій - про реєстрацію постійного місця проживання громадянина. На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев`ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор. На внутрішньому правому боці обкладинки надруковано витяг з цього Положення.
Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.
В контексті наведеного та заявлених підстав позову слід додати, що відповідно до п. 13. положення про паспорт громадянина України (затверджено постановою ВР України від 26.06.1992 № 2503-XII, в редакції постанови від 02.09.1993 № 3423-XII) для одержання паспорта громадянин подає: (1) заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; (2) свідоцтво про народження; (3) дві фотокартки розміром 35 х 45 мм; (4) у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.
Пунктом 2 зазначеного положення встановлено, що паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.
При цьому, п. 7. Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302 оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються, зокрема, особі, яка досягла 14-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.
Пунктом 20 цього порядку встановлено, що документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта подаються особою або її законним представником/уповноваженою особою (далі - заявники) до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта за зареєстрованим місцем проживання особи.
При цьому, відповідно до п. 23. Порядку керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС визначає працівників, які здійснюють функції з прийняття документів, оформлення заяв-анкет та видачі паспорта, і працівників, які здійснюють функції з оформлення паспорта (розгляд заяви-анкети, ідентифікація особи та прийняття рішення).
Після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт (п. 38 Порядку).
Рішення про оформлення паспорта приймається територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації особи та перевірки факту належності особи до громадянства України (п. 39 Порядку).
Таким чином, виходячи з аналізу вищевказаного, колегія суддів приходить до висновку, що процедура оформлення паспорту супроводжується та обумовлюється особистою явкою особи до органу міграційної служби та особистим поданням документів, необхідних для оформлення та видачі паспорту, що зумовлено, крім іншого, необхідністю ідентифікації цієї особи для цілей надання паспорту юридичної значимості та проставленню заявником особистого підпису у бланку паспорту.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що позивачем вказані документи було направлено саме поштою, а доказів того, що позивач звертався з цими документами до відповідача особисто, чи з`явився до органу міграційної служби вже після направлення документів поштою, що є передумовою розгляду документів та прийняття рішення про видачу паспорту, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції надано не було.
Отже, виходячи з аналізу вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність допущення відповідачем протиправної бездіяльності відносно позивача щодо розгляду питання та прийняття рішення про оформлення та видачу позивачу паспорту чи прийняття відносно позивача протиправних рішень.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що листування, з`ясування правових позицій між учасниками спірних відносин само по собі не свідчить про дотримання вказаних вище вимог щодо особистого подання відповідного пакету документів.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність протиправності дій відповідача щодо відмови видачі паспортної книжечки позивачу.
При цьому, аргументи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.12.2019 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                                                  Василенко Я.М.
                           
Судді:                                                                                                              Кузьменко В.В.

                                                                                                                        Шурко О.І.