Справа № 466/3959/14-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І. 
Провадження № 22-ц/811/1143/18                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:11

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Жукровська Х.І.,
з участю представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Федоришина А.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2017 року, постановлене в складі головуючої - судді Ковальчука О.І., у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні приватною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про зобов`язання виконати умови попереднього договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , який в подальшому уточнила та в якому просила суд ухвалити рішення яким виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , гаражним боксом та сараєм за цією ж адресою.
В обґрунтування уточнених позовних вимог покликається на те, що в липні 1997 році ОСОБА_3 разом її братом ОСОБА_1 , стали згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 12.07.1997 року за № 3-3487, співвласниками квартири АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 їх спільного батька ОСОБА_5 .
В подальшому протягом багатьох років вони так і не змогли досягти згоди щодо володіння, користування та розпорядження спірною власністю. Відповідач уникає спілкування з позивачем з цього приводу або ж ігнорує її рівні права на спільну власність. При цьому він систематично, 16 років поспіль, продовжує здавати цю квартиру в оплатне користування (оренду) квартиранту ОСОБА_6 .
У відповідності до рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2009 року у цивільній справі № 2п-384/2009 за позовом ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення та вселення було вирішено: «виселити ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .»
Дане рішення набуло законної сили, по ньому позивачу видавався 17.06.2009 року виконавчий лист. Державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЛМУЮ 04 серпня 2009 року було закінчене виконавче провадження № 2-384, оскільки «згідно акта державного виконавця від 03.08.2009 року боржник ОСОБА_6 звільнив квартиру АДРЕСА_1 , майна боржника та домашніх тварин, які б належали боржнику у вказаній квартирі не має, майно належить ОСОБА_1 ».
Однак, практично одразу після складання зазначеного акту ОСОБА_1 поміняв замок у вхідних дверях спірної квартири, дублікат ключів позивачу віддати відмовився, а знову поселив проживати в ній в якості квартиранта того ж ОСОБА_6 . На всі намагання позивача в подальшому попасти в належну їй квартиру відповідачі чинять перешкоди, в тому числі фізичні.
У відповідь на звернення ОСОБА_3 у райвідділ за місцем знаходження спірної нерухомості, позивачка отримала роз`яснення Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області про те, що їй слід звернутись до суду в порядку вирішення цивільно-правових відносин.
Крім того, позивачка додатково звернулась до правоохоронних органів м.Львова з заявою про надання допомоги у відновленні порушених прав. Однак, відповідно до матеріалів перевірки її останньої заяви щодо перешкод, які їй чинять у користуванні власністю відповідачі, і листа начальника Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області за № 16/13-2354 від 25.03.2014 року, громадянин ОСОБА_2 надалі продовжує проживати у належній позивачу квартирі по АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 запропоновано з цього приводу звернутись до суду.
В червні 2011 року позивачка листом пропонувала ОСОБА_1 або спільно продати належну їм квартиру, гаражний бокс та сарай по АДРЕСА_2 , якими він не користується особисто, або ж викупити ці об`єкти нерухомості в ОСОБА_3 . У разі відмови просила надати нотаріальний (письмовий) дозвіл на вільний продаж її частки в майні відповідно до правил ст.362 ЦК України. Однак жодної відповіді на це звернення так і не отримала.
Відповідно до вимог статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Не зважаючи на вимоги статті 150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд, відповідачі грубо порушують вищезазначені права позивача ОСОБА_3 . Так, зокрема, позивачка хотіла б особисто проживати у вказаній двохкімнатній квартирі, на одну кімнату з якої вона має законні права та дозволити це робити членам своєї сім`ї. 
ОСОБА_1 має своє окреме постійне місце проживання, отримує неконтрольовані доходи з незаконної здачі в оренду належної частки в квартирі, гаражу та сараю. 
Враховуючи вищевикладене, вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечив, пред`явив зустрічний позов, в якому просив постановити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виконати умови попереднього договору купівлі-продажу у відповідності до розписок про позику коштів (попередню оплату майна, предметом якого є житлова квартира АДРЕСА_1 ).
Як на підставу своїх вимог посилався на те, що ОСОБА_6 , та його сім`я фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Дане житло, квартиронаймачами якого вони є, перебуває у їх користуванні та володінні більше 18 років, з моменту вселення та по даний час.
Із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було досягнуто згоди щодо купівлі-продажу спірної квартири. З огляду на тривале погодження повної вартості квартири, договір в письмовому порядку посвідчено не було, оскільки вони погоджували суму вартості майна. Однак, взяті на себе цивільно-правові зобов`язання сторін усного правочину були засвідчені розписками про позику коштів в присутності свідків. Надалі, в якості попередньої часткової оплати за квартиру, в період з 02.03.1998 року по 7.02.2011 року відповідачі отримали (шляхом надання їм позики) грошові кошти у розмірі 1 000 Євро, 10 900 доларів США, 4 000 грн. 00 коп. (розписка від 02.03.1998 року – 1 000 доларів США; розписка від 20.03.1998 року – 2 900 доларів США; розписка від 01.02.2000 року – 7 000 доларів США; розписка від 29.03.2006 року про підтвердження отримання коштів та продаж житла; розписка від 13.09.2010 року – 1 500 грн.; розписка від 07.02.2011 року - 1000 Євро та 2 500 грн.). Вказані виплати-позики є свідченням наявності договірних відносин-зобов`язань між сторонами. Таким чином, отримавши грошові кошти (частину вартості майна) за спірну квартиру, відповідачі за зустрічним позовом, взяли на себе обов`язок передати житлове приміщення (квартиру).
Фактичне та постійне проживання ОСОБА_7 у спірній квартирі, належне її утримання, оплата комунальних платежів (копії квитанцій додаються), встановлено періодичними перевірками житлових комісій (Акт Житлово-експлуатаційної кантори № 407 № б/н від 18.04.2002 р., Акт ЛКП «Варшавське-407» № 65 від 3.08.2005 року). Крім того, дана обставина підтверджена свідченнями сусідів. Ніхто із відповідачів за зустрічним позовом у спірній квартирі з 1998 року не проживали. Жодних витрат по утриманню спірної квартири не робили, особистих речей у квартирі ніхто із вказаних осіб не має, оскільки жодного разу не з`являлись.
Таким чином, ОСОБА_7 із своєю сім`єю проживає та користується спірною квартирою зі згоди колишніх власників, оскільки надані останнім кошти є доказом наявності договірних зобов`язань щодо продажу житла. З огляду на наведені обставини просить в первісному позові відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2017 року первісний позов задоволено.
Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .
Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , гаражним боксом та сараєм за цією ж адресою.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.
У задоволені зустрічного позову – відмовлено за безпідставністю.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2017 року оскаржив відповідач ОСОБА_2 .
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права. Стверджує, що позивачка за первісним позовом не обґрунтувала належним чином позовних вимог, не зазначила жодного аргументу щодо порушення її житлових прав та в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували його неправомірну поведінку. 
Зазначає, що в обґрунтування позовних вимог за первісним позовом позивач ОСОБА_3 посилається на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05.05.2009 року, де предметом розгляду були ті самі вимоги до тих самих осіб. Процесуальним правом не передбачено повторності розгляду того самого спору з аналогічних підстав між тими самими сторонами в тому ж суді, відповідно провадження підлягало до закриттю. 13.03.2017 року ним, через канцелярію суду, було подано клопотання про закриття провадження в частині первісного позову у даній справі, оскільки такий спір вже було вирішено судом. Однак, суд першої інстанції без належного дослідження матеріалів справи, наявних доказів, безпідставно відмовив в задоволенні такого клопотання. 
Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким в частині первісного позову – відмовити, а в частині зустрічного позову задовольнити.
15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий – Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
Судом встановлено, що співвласниками (у рівних частинах) квартири АДРЕСА_1 є позивачка ОСОБА_3 та співвідповідач ОСОБА_1 .
Також з матеріалів справи убачається, що у вказаній квартирі фактично проживає співвідповідач ОСОБА_6 , який користується нею за плату, котру сплачує співвідповідачу ОСОБА_1 .
Також судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2009 року було вирішено виселити ОСОБА_6 з вказаною квартири, вселити туди позивачку ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 зобов`язано не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користування цією квартирою.
Однак, одразу після закінчення примусового виконання цього рішення суду, ОСОБА_1 повторно поміняв замки у квартирі, не допускає позивачку до користування нею, а також у квартиру вселився ОСОБА_6 .
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц зробила висновок, що позов про виселення є негаторним.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
До позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
У висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі за № 6-2010цс16, вказано, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статі 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Встановивши, що позивачка є співвласником (без визначення ідеальної частки) вказаної квартири, не надавала свою згоду, як і не укладала, як співвласник, договору найму житла із співвідповідачем ОСОБА_6 , останній без достатньої правової підстави проживає у цій квартирі, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що такий підлягає виселенню з неї. Окрім цього, встановивши, що інший співвласник квартири – відповідач ОСОБА_1 чинить позивачці перешкоди у користуванні цією квартирою, наслідком чого і є пред`явлення нею даного позову, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість та доведеність такого, задовольнивши такий.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що такий є безпідставним, адже ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів того, що між ним та ОСОБА_1 укладено попередній договір купівлі-продажу вказаної квартири, які б давали підстави стверджувати про можливість спонукання до його виконання в судовому порядку.
При цьому колегія суддів погоджується також з висновками суду першої інстанції, який обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом, та продовжив розгляд справи по суті, підставно обґрунтовуючи це тим, що незважаючи на закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2009 року, позивачці далі чиняться перешкоди у користуванні її власністю, кожним із співвідповідачів.
Інші докази та обставини, на які є посилання у апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом. А відтак, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.
       Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстави для вирішення питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції,відсутні. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2017 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 04 березня 2020 року. 

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.