ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № П/320/174/20                                                            Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2020 року                                                                                          м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                                  головуючого - судді Земляної Г. В.
                                                  суддів                              Мєзєнцева Є. І., Файдюка В. В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року 
у справі №П/320/174/20 (розглянуто в письмовому провадженні)
за позовом                     ОСОБА_1 
до відповідача          Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни
про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А :
У січні 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни (надалі - відповідач, пізвище після укладання шлюбу - Павелків Тетяна Леонідівна ), в якому просила суд: визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. від 27.08.2019 про відкриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні №59889550.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позивач зареєстрований та проживає у місті Ірпені Київської області, а відповідач мав право діяти лише в межах виконавчого округу міста Києва. Отже, при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження відповідач перевищила свої повноваження, оскільки має право приймати до виконання виконавчі документи лише за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи в межах територіального округу, так згідно з статтею 24 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" не є територія міста Києва. Тому, відкривши провадження щодо особи, яка проживає за межами виконавчого округу міста Києва, відповідач вчинила протиправно, вийшла за межі наданих повноважень і з цих підстав винесена постанова підлягає скасуванню.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020  року в задоволенні позову відмовлено повністю. 
Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій остання просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржена постанова є незаконною, оскільки виконавчий документ пред`явлено всупереч приписам чинного законодавства не за місцем його виконання. Також вказує, що банківський рахунок не може бути віднесений до речей або майна.

Представник позивач підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі та просив скасувати рішення першої інстанції, яке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Відповідач проти апеляційної скарги заперечує у повному обсязі з підстав викладених у письмовому відзиві та просит суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.
На адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява від представника позивача, в якій останній просить розглядати апеляційну скаргу за відсутності позивача та представника останнього. 
Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили. 
За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.
Відповідно до частини четвертої ст. 323 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, зазначену в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. виданий виконавчий напис №1544 від 29.07.2019 року, яким звернено стягнення з громадянки України ОСОБА_1 , що є боржником за кредитним договором №200143197 від 04.05.2018 року, укладеним із ПАТ "Банк Форвард", правонаступником усіх прав та обов`язків є АТ "Банк Форвард". Стягнення заборгованості проводиться за період з 31.07.2018 року по 04.10.2018 року. Сума заборгованості складає 15107 грн. 41 коп., в тому числі: заборгованість за сумую кредиту - 11735,10 грн.,  заборгованість за процентами та комісіями - 0,36 грн., плата за пропуск мінімальних платежів  та комісіями - 3371,95 грн.
За вчинення виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України "Про виконавче провадження" стягнуто плату із стягувача - АТ "Банк Форвард" в розмірі 850 грн. 00 коп., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача.
Загальну сама, яка підлягає стягненню з боржника ОСОБА_1 на користь АТ "Банк Форвард" складає 15957 грн. 41 коп. 
АТ "Банк Форвард" 23.08.2019 року звернувся до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. із заявою вих. №1/1/1-963/141 про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса.
У заяві з посиланням на вимоги статей 3, 4, 5, 19, 24, 28, пункт перший частини першої статті 26 та частину другу статті 68 Закону України "Про виконавче провадження", стягувач АТ "Банк Форвард" просив відкрити за місцезнаходженням майна (грошових коштів) боржника виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С.  за №1544 від 29.07.2019 року про стягнення з боржника - ОСОБА_1 коштів у розмірі 15957 грн. 41 коп.
У випадку встановлення доходу боржника ( ОСОБА_1 ) АТ "Банк Форвард" просить звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення на стягнення на його майно та без перевірки його майнового стану за місцем проживання (перебування) боржника.
На підставі заяви про примусове виконання рішення 27.08.2019 року відповідачем відкрито виконавче провадження ВП №59889550 щодо примусового виконання виконавчого напису №1544 від 27.08.2019 року, виданого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь АТ "Банк Форвард" заборгованості у розмірі 15957 грн. 41 коп.
Не погоджуючись із постановою про відкриття виконавчого провадження від 27.08.2019 року ВП №59889550 з підстав її протиправності, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №59889550 від 27.08.2019 року відповідач керувалася тим, що кошти позивача, які знаходяться на картковому рахунку, відкритому в АТ "Банк Форвард", є майном боржника, фактичним місцезнаходженням якого є адреса фінансової установи на території виконавчого округу у місті Києві.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Згідно зі   статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII   (надалі - Закон України № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 3 Закону України № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Частиною 1 статті 5 Закону України № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
У частині 4 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.
При винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження №59889550 від 27.08.2019 року приватним виконавцем майном боржника визначено рахунок позивача № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ "БАНК ФОРВАРД", який розташований за адресою: місто Київ, вул. Саксаганського, буд. 105, індекс 01032. З такою позицією відповідача погодився і суд першої інстанції.
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком виходячи з наступного.
Частиною 3.1 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).
Згідно частин 6.1 та 6.2 статті 6 вказаного Закону банки мають право відкривати рахунки резидентам України (юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, фізичним особам), нерезидентам України (юридичним особам, представництвам юридичних осіб в Україні, інвестиційним фондам та компаніям з управління активами, що діють від імені таких інвестиційних фондів, фізичним особам). Особи, визначені в пункті 6.1 цієї статті, мають право відкривати рахунки в будь-яких банках України відповідно до власного вибору для забезпечення своєї господарської діяльності і власних потреб.
Представник ПАТ "Банк Форвард" ні в заяві про примусове виконання рішення, ні у довідці про наявність у боржника рахунку не зазначає, який же саме рахунок відкритий на ім`я позивача, а також чи є на ньому грошові кошти.
Разом з тим, пунктом 4 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затверджена постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (надалі - Інструкція), передбачено, що банки мають право відкривати поточні, вкладні (депозитні) рахунки та рахунки умовного зберігання (ескроу).
У пункті 3 Інструкції визначено, що: вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, які передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору.
До вкладних (депозитних) рахунків також належать пенсійні депозитні рахунки, що відкриваються фізичним особам відповідно до Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" для накопичення заощаджень на виплату пенсії; поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.
До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України; рахунок умовного зберігання (ескроу) - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зарахування на рахунок коштів та перерахування їх / видачі коштів готівкою у випадках, передбачених законодавством України, особі (особам), зазначеній (зазначеним) клієнтом (бенефіціару або бенефіціарам), або повернення таких коштів клієнту за настання підстав, передбачених договором.
Таким чином, наявність самого рахунку в банку, за відсутності на ньому жодних коштів чи цінностей не породжує цивільні права та обов`язки, оскільки рахунок це - засіб, механізм, спосіб безготівкового здійснення розрахунків, отримання готівки чи інший спосіб розпорядження коштами, що на ньому знаходяться за волевиявленням власника цих коштів.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що наявність у позивача певного рахунку не свідчить про наявність на цьому рахунку грошових коштів. Тобто, саме кошти боржника, які знаходяться на рахунку є майном, а не сам рахунок, відкритий боржником у банківській установі.
В обґрунтування своєї позиції відповідач у відзиві на позовну заяву та судом першої інстанції взято до уваги Лист-роз`яснення Міністерства юстиції України № 23123/16620-33-18/20.5.1 від 11.06.2018 року (стор. 29 том І), відповідно до якого частиною 3 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Відповідно до частини 1 статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
При цьому, виходячи з положень частини 1 статей 177, 179 цього Кодексу одним із різновидів майна є гроші.
Таким чином, у Листі зазначено, що приватний виконавець може приймати виконавчі документи за місцезнаходженням грошових коштів боржника, у тому числі коштів, які знаходяться на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах.
Колегія суддів звертає зазначає проте, що приймаючи оскаржуване рішення судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що для визначення місцезнаходження майна боржника важливим аспектом є саме наявність грошових коштів, а не рахунку боржника, що не є тотожним.
Проте, як зазначалось вище, у матеріалах справи не міститься жодного підтвердження того чи є взагалі грошові кошти на картковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому позивачем в ПАТ "БАНК ФОРВАРД", оскільки з довідки, наданої банківською установою до заяви про примусове виконання рішення, цей факт встановити неможливо.
Отже, у відповідача - приватного виконавця на час відкриття виконавчого провадження №59889550 не було доказів наявності у боржника майна у виконавчому окрузі міста Києва, а тому оскаржена постанова прийнята протиправно і підлягає скасуванню.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що рахунок у банківській установі є майном боржника та наявність такого рахунку є достатньою підставою для визначення місцезнаходження майна, на яке має бути накладене стягнення у розумінні положень Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, колегія суддів зазначає, що фактично виконавче провадження відповідачем відкрито за місцезнаходженням стягувача, яким є Банк, оскільки зазначена у заяві про відкриття адреса знаходження рахунку боржника є юридичною адресою, за якою зареєстрований і розташовується сам Банк, проте це суперечить принципу, який закладений у статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, що виконавче провадження відкривається за місцем проживання, перебування, знаходження боржника або його майна. Відкриття провадження за місцезнаходженням стягувача в такій ситуації чинним законодавством не передбачено. Фактично Банк, зазначаючи про відкриття рахунку боржника за юридичною адресою самого Банка, штучно створює підстави для відкриття виконавчого провадження за своїм місцезнаходженням, а не за місцем проживання чи знаходження майна боржника.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а отже підлягає скасуванню в даній частині з прийняттям нового рішення про задоволенні позовних вимог позивача.
Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі, з урахуванням вимог ст.139 КАС України, витрати позивача на сплату судового збору при зверненні до суду першої інстанції з позовом, та при подачі апеляційної скарги мають бути відшкодовані за рахунок відповідача суб`єкта владних повноважень.
З матеріалів справи також вбачається, що позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції була подана заява про відшкодування відповідачем витрат позивача, пов`язаних з наданням правової (правничої) допомоги в розмірі 3000,00 грн. (стор. 45-46 том І). На підтвердження понесених витрат до матеріалів справи надано:
- копію договору про надання правничої допомоги від 28.11.2019 року (стор. 47 том І);
- копію опису робіт (надання послуг) (стор. 48 том І);
- акти приймання-передачі виконаних робіт: зустріч в офісі, консультації клієнта, узгодження правової позиції; підготовка позовної заяви та підготовка пакету документів для подання позовної заяви (стор. 49).
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 134 КАС України).
Згідно із частини 2 статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини 3 статті 134 КАС України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 4 статті 134 КАС України).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Колегія суддів звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року по справі №640/19275/18 та відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Враховуючи те, що наданими до суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу в даній адміністративній справі позивачем (апелянтом) не підтверджено належними та допустимими доказами (платіжним дорученням, квитанцією та іншими документами, які підтверджують оплату даних послуг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для компенсації витрат позивача на правову допомогу.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи пункту 1 частин 1, 2 статті 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Згідно частин 1, 3 статті 323 КАС України Якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає її за правилами цієї глави. За результатами розгляду апеляційної скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд приймає постанову відповідно до статті 315 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.
У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог частково.
На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 323, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року - скасувати та прийняти нове рішення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. від 27.08.2019 року про відкриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні №59889550.
Стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни (адреса: 02094, місто Київ, вул. Поправки Юрія, 6 офіс 15) на корить ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.
Стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни (адреса: 02094, місто Київ, вул. Поправки Юрія, 6 офіс 15) на корить ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.
В частині стягнення з Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни (адреса: 02094, місто Київ, вул. Поправки Юрія, 6 офіс 15) на корить ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) витрат на правничу допомогу - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                Г. В. Земляна

Судді:                                                                                                    Є. І. Мєзєнцев

                                                                                                              В. В. Файдюк