Ухвала
Іменем України
 
12 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 654/3733/18
провадження № 61-4241ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -  ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та визнання недійсною його державної реєстрації,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 21 липня 2016 року № 6544/2016/000018, укладений між ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , а також - визнати недійсною державну реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_1 .
 
Позов ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що 09 жовтня 2012 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 У 2013 році ОСОБА_5 придбав за спільні кошти подружжя автомобіль марки «Hyundai» моделі «Tucson» 2.0 CRDI 4 WD AT дизель, № кузова НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , який було оформлено на ОСОБА_5 . За життя на випадок своєї смерті ОСОБА_5 підписав розпорядження, за яким все своє майно заповів своїм донькам: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Оспорюючи своє право на частку у спадковій масі майна покійного чоловіка в межах цивільної справи № 654/1650/18, вона дізналася, що за свого життя     ОСОБА_5 , від імені якого діяла його донька ОСОБА_3 , уклав договір купівлі-продажу, за яким відчужив вищевказаний автомобіль «Hyundai» відповідачу. Вона не надавала своєї згоди на продаж автомобіля, тому просила визнати оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним. Крім того, вказаний договір є фіктивним, оскільки автомобіль було відчужено за значно заниженою ціною порівняно з його ринковою вартістю з тією метою, щоб належна їй за законом частка у спільному майні подружжя перейшла у власність іншої особи, без отримання нею будь-яких коштів від такої угоди. Також про фіктивність договору свідчить та обставина, що вказаним автомобілем фактично володіє та користується ОСОБА_3 , а не відповідач.
 
Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу  від 21 липня 2016 року № 6544/2016/000018, укладений між ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , предметом якого є автомобіль марки «Hyundai» моделі «Tucson» 2.0 CRDI 4 WD AT дизель, № кузова НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , 2013 року випуску. Скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_1 на автомобіль марки «Hyundai» моделі «Tucson» 2.0 CRDI 4 WD AT дизель, № кузова НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 ; державний номерний знак НОМЕР_3 , 2013 року випуску. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля, який виходить за межі дрібного побутового, було укладено без письмової згоди позивача як дружини продавця, а тому, виходячи з презумпції спільності майна подружжя, наявні підстави для визнання зазначеного договору недійсним і, як наслідок, скасування державної реєстрації права власності на транспортний засіб.
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року (повний текст якої складено 06 лютого 2020 року) апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 залишено без задоволення, а рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той з подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відійшла від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі                  № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 607/13289/16-ц. Встановивши, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля, укладений ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_3 , яка була його донькою і достеменно знала про його сімейний стан, без згоди іншого з подружжя - ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля від 21 липня 2016 року недійсним і, як наслідок, скасування державної реєстрації автомобіля за ОСОБА_1 . Висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
03 березня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що він на законних підставах володіє автомобілем марки «Hyundai» моделі «Tucson» 2.0 CRDI 4 WD AT дизель,    № кузова НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , 2013 року випуску. Йому не було відомо, що спірний транспортний засіб не є особистою власністю ОСОБА_5 , а є спільною власністю подружжя. Суди неправильно застосували положення статті 65 СК України, оскільки спірний автомобіль не є цінним майном, тому що він придбав його за 40 000 грн.  Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного майна та визнання недійними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди повинні виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 08 травня 2018 року у справі № 304/1423/15-ц та постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16. Крім того, судам необхідно було застосувати наслідки недійсності правочину. 
 
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що вона подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Заявник вказав, що суди не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування статті 65 СК України, частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини четвертої статті 369  Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), викладених у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 08 травня 2018 року у справі № 304/1423/15-ц та постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16.
 
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).
 
У зазначених заявником судових рішеннях зроблено висновок про те, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.
Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 відступила від вищевказаних правових висновків, оскільки вони суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Натомість у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого із співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому із співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
 
Суди попередніх інстанцій врахували вказані висновки Великої Палати Верховного Суду і застосували положення статті 65 СК України, частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини четвертої статті 369  ЦК України з урахуванням цих висновків. Оскаржувані судові рішення містять посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, а також на інші актуальні правові позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах, які узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками.
 
Постанови Верховного Суду і Верховного Суду України, на які посилається заявник ухвалені раніше, ніж згадана постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, а тому наведені в них висновки, які суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, не можуть братися до уваги.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 дійшла висновку, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди попередніх інстанцій розглянули справу відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року та постанови Херсонського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -  ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та визнання недійсною його державної реєстрації.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов