ПОСТАНОВА
Іменем України

26 березня 2020 року 
Київ
справа №1.380.2019.002643
адміністративне провадження №К/9901/34790/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Дашутіна І.В.,
суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Шишова О.О.
розглянув в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року у складі судді Качур Р.П. та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду 13 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Онишкевич Т.В. (головуючий суддя), суддів: Іщук Л.П., Обрізко І.М. у справі №1.380.2019.002643 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Львові, про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся з адміністративним позовом до суду, у якому просив визнати протиправним рішення виконуючого обов`язки директора Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Львові (далі - ТУ ДБР, розташованого у м. Львові), про відмову йому у призначенні на посаду головного спеціаліста Сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР, розташованого у м. Львові та призначити на цю посаду.
2. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року, заяву відповідача задоволено; причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду із цією позовною заявою визнано неповажними; позовну заяву ОСОБА_1 до ТУ ДБР, розташованого у м.Львові про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.
3. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:
3.1. 27 вересня 2018 року ОСОБА_1 подано директору ТУ ДБР, розташованого у м. Львові заяву про призначення його на посаду, як переможця відкритого конкурсу. Відповідач довгостроково не призначав його на посаду на підставі поданої заяви.
3.2. 10 квітня 2019 року позивачем отримано лист-відмову ТУ ДБР, розташованого у місті Львові від 08 квітня 2019 року № 4890 вих-19 за підписом в.о.директора ОСОБА_2 , відповідно до якого позивачу відмовлено у призначенні на посаду з підстав виявлення обставин, передбачених законодавством, які унеможливлюють зайняття кандидатом відповідної посади.   
3.3. 13 квітня 2019 року позивачем подано скаргу на незаконне рішення в.о. директора ТУ ДБР, розташованого у м. Львові Стеця В.М. до Ради громадського контролю при Державному бюро розслідувань (далі - РГК ДБР) в якій, скаржник просив останню розглянути протиправні дії та рішення в.о. директора ТУ ДБР, розташованого у м. Львові Стеця В.М., надати їм правову оцінку та вжити в межах компетенції заходів щодо притягнення його до встановленої законом відповідальності.  
3.4. 18 квітня 2019 року відбулося засідання РГК ДБР, в протоколі № 9 відображено розгляд внесеного питання позивачем за його присутності, за результатом якого вирішено звернутися до комітетів Верховної Ради з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності та з питань запобігання корупції, національного агентства державної служби та Генеральної прокуратури України за вказаними фактами для прийняття рішень в межах компетенції.  
3.5. На інформаційний запит від 18 квітня 2019 року він отримав відповідь від 24 квітня 2019 року № 04, у якій зазначено, що спір у досудовому порядку вирішити не вдалось у зв`язку із неявкою в.о. директора ТУ ДБР. 
4. Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з із наявності передбачених частиною 4 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАСУ) підстав для залишення позову без розгляду з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду та відсутність будь-яких обґрунтованих підстав для визнання причин пропуску строку поважними.  
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
5. Позивач звернувся до суду із касаційною скаргою, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду.  
5.1. Доводи касаційної скарги полягають у тому, що на думку позивача судами попередніх інстанцій не враховано обставини, на які посилається позивач, як на підставу пропуску строку звернення до суду відповідно до частини 4 статті 122 КАСУ; судами не враховану обставину щодо перебування на утриманні позивача онкохворої матері, за якою здійснювався догляд позивачем що й ускладнило фізичну можливість позивача на вчасне реагування та подачу позовної заяви до суду.
6. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу залишити без задоволення.  
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
7. Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
8. Виходячи з конструкції частини 1 статті 6 Конвенції, одним із елементів права на судовий захист є право на розгляд справи. Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. 
9. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звернути увагу на обставини справи (Ilhan v.Turkey №22277/93).
10. Відповідно до частин 1, 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.     
11. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
12. 24 травня 2019 року позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом та просить визнати протиправним рішення виконуючого обов`язки директора ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, про відмову йому у призначенні на посаду головного спеціаліста Сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР, розташованого у м. Львові та призначити на цю посаду.
13. В обґрунтування заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом вказує на те, що він скористався досудовим порядком вирішення спору звернувшись до РГК ДБР, проте останньою рішення щодо суті його вимог не прийнято, а сам орган припинив свою роботу, тому відповідно до приписів частини 4 статті 122 КАСУ строк звернення до суду не пропущено.
14. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі №1.380.2019.002643; задоволено клопотання позивача та поновлено строк звернення до суду з цим позов; позивача попереджено про можливість застосування наслідків частини 3 та 4 статті 123 КАСУ. 
15. Згідно з частино 4 статті 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
16. У Рекомендації № R(86) Комітету міністрів державам-членам Ради Європи від 16 вересня 1986 р. стосовно заходів із недопущення і скорочення надмірного робочого навантаження на суди пропонується сприяти примиренню сторін як позасудовою системою, так і до або під час судового розгляду. 
17. Згідно з частиною 1 статті 17 КАСУ сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.
18. Відповідно до частини 4 статті 122 КАСУ якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
19. Досудове врегулювання спору полягає у вчиненні сукупності дій, за допомогою якого юридичний конфлікт вирішується без звернення до суду шляхом досягнення угоди між сторонами або відмови однієї або обох сторін від взаємних претензій. Застосування або незастосування інституту досудового врегулювання спорів є виключним правом особи, за винятком встановлених у законі випадків. 
20. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у даній справі виступає ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, разом з тим позивач, звернувся, як він вважає в порядку досудового врегулювання спору, до РГК ДБР. 
21. Колегія суддів звертає увагу, що позивач, звернувшись до РГК ДБР за вирішенням його вимог в порядку частини 4 статті 122 КАСУ, не вірно обрав спосіб захисту свого права з огляду на те, що  відповідно до положень ст. 28 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та абзацу 5 пункту 20 Положення про Раду громадського контролю при Державному бюро розслідувань рішення РГК ДБР мають лише рекомендаційний характер та не порушують права позивача на захист яких він має право звернутися до суду. Рішення за результатом розгляду його скарги не приймалось відповідачем. 
22. Таким чином, обраний позивачем альтернативний спосіб розгляду питання щодо надання правової оцінки протиправним діям та рішенню відповідача та вжиття в межах компетенції заході щодо притягнення його до встановленої законом відповідальності не може розцінюватись як передбачена законом можливість досудового порядку вирішення спору компетентним органом. До спірних правовідносин не може бути застосований строк звернення до суду, передбачений частиною 4 статті 122 КАСУ. 
23. На переконання колегії суддів, спір у даній справі виник з приводу прийняття ОСОБА_1 на публічну службу, а отже до спірних правовідносин необхідно застосовувати місячний строк звернення до адміністративного суду, передбачений частиною 5 статті 122 КАСУ, який слід обраховувати з 10 квітня 2019 року (моменту отримання позивачем листа про відмову у призначенні на посаду головного спеціаліста Сектору матеріально-технічного забезпечення).
24. Частиною 4 статті 341 КАСУ передбачено, що cуд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
25. Позивачем у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду не обґрунтовано клопотання про перебування у нього на утриманні хворої матері та необхідність постійного догляду за неї, а також ним не подано відповідних доказів до суду першої інстанції. Вказані доводи касаційної скарги позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом не можуть бути прийняти до уваги колегією суддів. 
26. Відповідно до частини 2 статті 123 КАСУ якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
27. Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що з урахуванням пропуску ОСОБА_1 передбаченого частиною 5 статті 122 КАСУ строку звернення до адміністративного суду та відсутності належних підстав для визнання причин цього строку поважними, позовну заяву необхідно залишити без розгляду. 
28. Ураховуючи викладене, Верховний Суд доходить до висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій дотримано норми матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваних рішень.
29. Частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
30. З огляду на наведене, касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 345, 349, 350, 355, 356, КАС України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
31. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
32. Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду 13 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.002643- залишити без змін. 
33. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Суддя-доповідач                                                                      І.В. Дашутін

Судді                                                                                          Ж.М. Мельник-Томенко 

                                                                                          О.О.Шишов