ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.001492 пров. № А/857/2039/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                       Шевчук С.М.,
суддів                                                                             Кухтея Р.В., Носа С.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року (рішення ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження у м. Львів судом у складі головуючого судді Гавдика З.В., повний текст рішення складено 18.11.2019) у справі № 1.380.2019.001492 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою виконання постанови суду,
В С Т А Н О В И В :
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
 У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток у зв`язку із затримкою виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2017 у справі №813/3841/16 за період з 01.02.2017 до 11.04.2019 в сумі 246119,36 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року позов задоволено повністю. Стягнуто з Головного управління ДПС у Львівській області (ЄДРПОУ 43143039, м. Львів, вул. Стрийська, 35) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 246 119,36 грн. середнього заробітку за час затримки виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2017 року у справі № 813/3841/16, за період 01.02.2017 року до 11.04.2019 року. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 2420,72 грн. сплаченого судового збору.                               
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції з покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. 
На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач за період з 01.02.17 по 11.04.19 посади головного державного інспектора не обіймала і посадовий оклад у розмірі 3200 грн та 4100 грн їй не встановлено, оскільки до дня звільнення обіймала посаду головного державного ревізора-інспектора, а тому вважає безпідставним коригування посадових окладів, оскільки з 2017 року посада головного державного ревізора-інспектора відсутня у штаті Інспекції, а посада державного інспектора не є рівнозначною посаді ревізор-інспектора. Окрім цього, Порядок 100 не визначає коригування заробітної плати за аналогічною посадою. Також у своїх доводах скаржник заперечує щодо періоду затримки виконання рішення суду, вважаючи, що у період з 19.06.17 по 18.12.18 за позивачем не зберігався середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, до якого в порушення  ч. 5 ст. 304 КАС України не надано доказів надсилання такого відзиву  іншим учасникам справи, що є в свою чергу є підставою для залишення його судом без розгляду.
Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та на електронну пошту, зазначену даними учасниками справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, представник позивача подав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Клопотань про відкладення  слухання справи не направляли.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року статтю 195 КАС України після частини третьої доповнено новою частиною такого змісту: "4. Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України".
На виконання вимог приведеного закону Восьмим апеляційним адміністративним судом (на період  вжитих Урядом України карантинних заходів) забезпечено доступ сторін та учасників справи до суду,  в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку  відеоконференції (згідно ч.4 ст. 195 КАС України) зі всіма учасниками справи, які виявили таке бажання та повідомили про нього суд. Окрім того, судом забезпечено  можливість надіслання  на адресу суду процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи (в тому числі і письмових пояснень, відзивів, доказів тощо) засобами як поштового так і електронного зв`язку, про що повідомлено на офіційному сайті суду.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для  сторін та учасників справи   доступу до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції та надіслання до суду апеляційної інстанції  необхідних процесуальних документів та письмових пояснень у даній справі для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги. 
Таким чином, у сторін була процесуальна можливість прийняти участь у розгляді даної справи шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції та висловлення своєї позиції як в усній так і у письмовій формі, шляхом надіслання на поштову чи електронну адресу суду. Проте, сторони та учасники справи не зважаючи на широкий обсяг прав, наданих їм щодо забезпечення процесуальні можливості доступу до суду такими правами не скористалися без поважних причин.
З огляду на приведені обставини справи, колегія суддів вважає, що чергове відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що призводить до безпідставного затягування  розгляду справи,  порушення  права  на доступ до суду, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції  та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо граничних строків розгляду апеляційних скарг.
Відтак, розгляд апеляційної скарги здійснюється судом з урахуванням наявних матеріалів справи, пояснень представників сторін, як усних так і письмових та додаткових доказів наявних у матеріалах справи та таких, що надійшли на адресу суду від сторін та учасників засобами як засобами поштового так і електронного зв`язку.  
З огляду на обставини щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду  апеляційної скарги  та положення  ст. 311 КАС України колегія суддів, вважає за можливе здійснити розгляд  апеляційної скарги в порядку письмового провадження.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2017 у справі №813/3841/16 позов ОСОБА_1 до Дрогобицької ОДПІ про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 05.10.2016 № 71-В “Про звільнення” в частині звільнення ОСОБА_1  Поновлено ОСОБА_1 в Дрогобицькій ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток, місцевих податків, екологічного податку та рентної плати управління податків і зборів з юридичних осіб з 06.10.2016. Стягнуто з Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 14614,50 грн. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток, місцевих податків, екологічного податку та рентної плати управління податків і зборів з юридичних осіб і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі в сумі 4185,50 грн звернено до негайного виконання.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2017 року апеляційну скаргу Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області задоволено. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2017 у справі №813/3841/16 скасовано та прийнято нову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. 
Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №813/3841/16 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2017 року скасовано. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року залишено в силі.
12.04.2019 Дрогобицькою ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області видано наказ № 4-0 “Про поновлення на роботі”, яким на виконання постанови від 19.03.2019 ВП № 58643018 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 813/3841/16, виданого Львівським окружним адміністративним судом на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2017 у справі № 813/3841/16, скасовано наказ Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області від 05.10.2016 № 17-О “про звільнення” в частині звільнення ОСОБА_1 , поновлено з 06 жовтня 2016 року ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток, місцевих податків, екологічного податку та рентної плати управління податків і зборів з юридичних осіб з посадовим окладом згідно штатного розпису та підтверджено раніше присвоєне спеціальне звання інспектора податкової та митної справи 1 рангу.
Звернувшись до суду з позовною заявою, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток у зв`язку із затримкою виконання постанови суду про її поновлення на роботі.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки постанова Львівського окружного адміністративного суду по справі № 821 /334/16    в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток, місцевих податків, екологічного податку та рентної плати управління податків і зборів з юридичних осіб з 06.10.2016 року не виконана, позивач має право на виплату їй середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди перевіряють їх відповідність зазначеним вище положенням, а також критеріям, визначеним у частині 2 статті 2 КАС України.
Згідно частин 1 та 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
З матеріалів справи видно, що зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток у зв`язку із затримкою виконання постанови суду про її поновлення на роботі.
Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. 
Частиною 1 статті 255 КАС України в редакції станом на 01.01.2017 передбачено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Аналогічна норма міститься і  статті 370 КАС України в редакції на час ухвалення рішення у цій справі.
Також положення ч. 2 ст. 257 КАС України в редакції станом на 01.01.2017 вказують, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Аналогічна норма визначена в ч. 2 ст. 372 КАС України в редакції на час ухвалення рішення у цій справі.
Згідно підпунктів 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України в редакції станом на 01.01.2017 постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Аналогічна норма закріплена пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України в редакції на час ухвалення рішення у цій справі.
З аналізу наведеного необхідно зробити висновок, що станом на 31.01.2017 - час ухвалення Львівським окружним адміністративним судом постанови у справі №813/3841/16 діяли та діють в оновленій редакції норми, які зобов`язують суб`єкта правовідносин – відповідача у справі виконати негайно судове рішення про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.  
Положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю (КЗпП) України визначають, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з і належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня  2013 року                      №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Також, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований ч.1 ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Частиною 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно статті 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Такий висновок збігається з правовою позицію, наведеною у постановах Верховного Суду: від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а; 29.01.2020 у справі №820/2894/16; від 05.03.2020 у справі № 280/360/19, від 17.07.2019року у справі 809/4462/15.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2017 у справі №813/3841/16, яка набрала законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 з 05.10.2016 незаконно звільнена та прийнято рішення про її поновлення. Тому відповідач був зобов`язаний поновити ОСОБА_1 на попередній посаді, з якої її було звільнено. Такий обов`язок відповідачем виконано 12.04.2019 шляхом видання наказу № 4-0 “Про поновлення на роботі”, яким скасовано наказ Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області від 05.10.2016 № 17-О “Про звільнення” в частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено її з 06 жовтня 2016 року на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток, місцевих податків, екологічного податку та рентної плати управління податків і зборів з юридичних осіб.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 01.02.2017 до 11.04.2019 року.
Беручи до уваги наведене, колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи відповідача щодо періоду затримки виконання рішення суду, вважаючи, що у період з 19.06.17 по 18.12.18 (з часу прийняття судом апеляційної інстанції постанови і до отримання Верховним Судом постанови у цій справі) за позивачем не зберігався середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, оскільки заява про поновлення на роботі  позивача розглядалася судами різних інстанцій більше одного року не з вини працівника, а за ініціативою відповідача, який оскаржив прийняте судове рішення, яке в свою чергу підлягало негайному виконанню та було не виконане у встановленому порядку з вини відповідача. Відтак орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний  винести рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Досліджуючи правильність визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то суд правильно виходив з такого.
Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі – Порядок №100), середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. 
Відповідно до абз. першого пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Ухвалюючи 31.01.2017 постанову у справі № 821/3841/16, Львівський окружний адміністративний суд встановив, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 190,50 грн, середньомісячний заробіток 4185,50 грн.
Пунктом 10 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.
Відповідно до штатного розпису на 2016 рік Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, введеного в дію 02.02.2016 року наказом начальника Дрогобицької ОДПІ від №69, посадовий оклад головного державного ревізор-інспектора становить 1544 грн.
Відповідно до переліку змін №5 до штатного розпису на 2016 рік Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, введеного в дію 14.11.2016 р. наказом в.о.начальника Дрогобицької ОДПІ від 14.11.2016 року №275, посадовий оклад головного державного ревізор-інспектора становить 2585 грн.
Відповідно до переліку змін №2 до штатного розпису на 2017 рік Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, введеного в дію 06.04.2017 р. наказом в.о.начальника Дрогобицької ОДПІ від 30.03.2017 року №35, посадовий оклад головного державного інспектора становить 3200 грн.
Відповідно до штатного розпису на 2018 рік Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, введеного в дію 09.02.2018 року наказом начальником Дрогобицької ОДПІ від 09.02.2018 р. №10, посадовий оклад головного державного інспектора становить 4100 грн.
Коефіцієнт підвищення посадових окладів: 2585:1544 = 1,67422; 3200:2585 = 1,23791; 4100:3200 = 1,28125
Розмір відкоригованого середньоденного заробітку:
- за період з 14.11.2016 р. до 05.04.2017 р.: 190,50*1,67422 = 318,94 грн.
- за період з 06.04.2017 р. до 08.02.2018 р.: 318,94*1,23791 = 394,82 грн.
- за період з 09.02.2018 р. до 01.04.2019 р.: 394,82*1,28125 = 505,86 грн.
Розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті ОСОБА_1 у зв`язку із затримкою Дрогобицькою ОДПІ виконання судового рішення про її поновлення на роботі, становить 246119,36 грн, зокрема:
- за період з 01.02.2017 р. до 05.04.2017 р.: 318,94* 47 = 14990,18 грн.
- за період з 06.04.2017 р. до 08.02.2018 р.: 394,82*210 = 82912,20 грн.
- за період з 09.02.2018 р. до 11.04.2019 р.: 505,86*293 = 148216,98 грн.
де: 47 – кількість робочих днів за період з 01.02.2017 р. до 05.04.2017 р.
210 - кількість робочих днів за період з 06.04.2017 р. до 08.02.2018 р.
293 - кількість робочих днів за період з 09.02.2018 р. до 11.04.2019 р.
Досліджуючи доводи апеляційної скарги щодо неможливості застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу розрахованого від посадового окладу головного державного інспектора у зв`язку з тим, що позивач такої посади не обіймала, то колегія суддів зазначає наступне.
Так за судовим рішенням позивач підлягала поновленню на посаді яку вона обіймала-  головного державного ревізора-інспектора, однак за період розгляду даної справи до штатного розпису відповідача були внесені зміни у зв`язку з чим посада головного державного ревізора-інспектора не передбачена, натомість як слідує з доводів сторін аналогічною за своїми функціональними обов`язками та найбільш наближеною до посади головного державного ревізора-інспектора є посада головного державного інспектора.
Таким чином, судом першої інстанції правильно визначено розмір середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 01.02.2017 до 11.04.2019 у розмірі  246119,36 грн з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу розрахованого від посадового окладу головного державного інспектора.
Вказаним, в тому числі і пунктом 10 Порядку №100, спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що позивач за період з 01.02.2017 по 11.04.2019 посади головного державного інспектора не обіймала і посадовий оклад у розмірі 3200 грн та 4100 грн їй не встановлено, що, на думку відповідача, не дає підстав для їх застосування при визначенні середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.
Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 246119,36 грн середнього заробітку за час затримки виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2017 року у справі № 813/3841/16 за період з 01.02.2017 року до 11.04.2019 року.
Частиною 1 статті 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування цього судового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
 ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 1.380.2019.001492 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос 	
Повне судове рішення складено 30 квітня 2020 року.