УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/9220/18 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П. 
Категорія 29 Доповідач Шевчук А. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №296/9220/18 за позовом Державної служби зайнятості (Центральний апарат) до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року Державна служба зайнятості (Центральний апарат) звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_1 . У зв`язку із незаконним звільненням ОСОБА_2 просила у відшкодування шкоди стягнути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 73 690,74 грн., моральну шкоду в сумі 3 000 грн. та судовий збір у розмірі 1 406,85 грн. Позов обґрунтовано тим, що наказом Міністерства праці України від 03 січня 1995 року ОСОБА_1 був призначений на посаду директора Житомирського обласного центру зайнятості та перебував на посаді до 21 грудня 2016 року. В період роботи відповідача на зазначеній посаді Житомирським ОЦЗ було видано наказ від 26 січня 2016 року №23-к про звільнення ОСОБА_2 , провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Малинського міського центру зайнятості Житомирської області, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня 2017 року залишено без змін, звільнення ОСОБА_2 визнано незаконним та зобов`язано Житомирський ОЦЗ поновити її на посаді, виплатити на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 73 690,74 грн. та у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн., а на користь держави стягнутий судовий збір у сумі 1 406,85 грн. На виконання рішення суду Житомирським ОЦЗ виплачені кошти у зазначених вище розмірах. Із судових рішень вбачається, що підставою незаконного звільнення ОСОБА_2 став підписаний відповідачем наказ від 26 січня 2016 року №26-к. Оскільки шкоду завдано винними діями ОСОБА_1 , то така має бути відшкодована останнім. ОСОБА_1 08 серпня 2018 року направлена претензія із вимогою відшкодувати завдану шкоду в десятиденний строк, але така залишена відповідачем без будь-якого реагування.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної служби зайнятості (Центрального апарату) у відшкодування матеріальної шкоди: 73 690,74 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплаченого ОСОБА_2 ; 3 000 грн., виплачених ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди, та 1 406,85 грн. судового збору, виплачених на користь держави. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 у встановленому законом порядку для оскарження заочного рішення подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вважає, що позивачем пропущено річний строк звернення до суду, встановлений ч.3 ст.233 КЗпП України, оскільки позовна заява подана у вересні 2018 року, а середній заробіток виплачений ОСОБА_2 наказом від 15 червня 2017 року. Також позивачем не доведено, що саме його дії стали причиною незаконного звільнення працівника. Сам по собі факт підписання ним наказу про звільнення, який скасований судом, не є доказом його винної поведінки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить заочне рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема наголошує на тому, що підставою незаконного звільнення ОСОБА_2 став підписаний відповідачем наказ від 26 січня 2016 року №23-к. При незаконному звільненні настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну установі, може бути покладений при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Підставами та умовами для притягнення до матеріальної відповідальності є: порушення відповідачем трудових обов`язків; наявність прямої дійсної шкоди, завданої установі, на суму 78 097,59 грн., що підтверджується платіжними документами; причинний зв`язок між порушенням і шкодою (негативний результат випливає із вчиненого особою діяння) - підписання наказу відповідно до якого була звільнена ОСОБА_2 з посади у зв`язку із скороченням штатів. 

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що у цивільній справі №283/1321/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Житомирського обласного центру зайнятості Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня 2017 року залишено без змін, визнано незаконним звільнення ОСОБА_2 та поновлено її на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг в Малинському міському центрі зайнятості Житомирської області, зобов`язано Житомирський обласний центр зайнятості Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 73 690,74 грн. та у відшкодування моральної шкоди – 3 000 грн. Рішення в частині стягнення середньомісячного заробітку в розмірі 4 524,87 грн. допущеного до негайного виконання та стягнуто з Житомирського обласного центру зайнятості Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України на користь держави судовий збір у розмірі 1 406,85 грн. (а.с.54-66).

У вищевказаних судових рішеннях встановлено, що ОСОБА_2 була звільнена із займаної посади у зв`язку із скороченням штатів наказом Житомирського обласного центру зайнятості від 26 січня 2016 року №23-к. Даний наказ про звільнення підписаний директором Житомирського обласного центру зайнятості Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Іщенком І. (а.с.10-26). Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд виходив із того, що роботодавцем порушені вимоги чинного трудового законодавства при звільненні працівника, що стало підставою для її поновлення на роботі, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

ОСОБА_1 був призначений на посаду директора Житомирського обласного центру зайнятості наказом Міністерства праці України від 03 січня 1995 року №1. Відповідач приступив до виконання обов`язків директора з 24 січня 1995 року та 21 грудня 2016 року звільнений із займаної посади наказом Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 21 грудня 2016 року №432-к (а.с.9).

На виконання рішень судів наказом директора Житомирського обласного центру зайнятості від 15 червня 2017 року №196-к скасовано пункт 1.12 наказу Житомирського обласного центру зайнятості від 26 січня 2016 року №23-к в частині звільнення ОСОБА_2 та останню поновлено на посаді з виплатою на її користь середньомісячного заробітку в розмірі 4 524,87 грн.

Відповідно до пункту 8 частини першої ст.134 КЗпП України службові особи, винні у незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність позивачем причинного зв`язку, що саме дії позивача стали причиною незаконного звільнення працівника, а також на те, що сам по собі факт підписання ним наказу про звільнення, який скасований судом, не є доказом його винної поведінки спростовуються роз`ясненнями, що надані у п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками».

Так, при незаконному звільненні настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу може бути покладено при допущенні ними будь-якого порушення закону, а не лише явного. Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпП України слід мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, на винних службових осіб, за наказом яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Отже, чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону. За таких обставин, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі.

Претензія позивача від 03 серпня 2018 року про добровільне відшкодування шкоди залишена відповідачем без реагування (а.с.38-40).

При розгляді такої категорії справи суду слід перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. 

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Як зазначається в апеляційній скарзі, дійсно у наказі Житомирського обласного центру зайнятості від 15 червня 2017 року №196-к у пункті третьому прописано про те, щоб виплатити на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток в розмірі 4 524,87 грн. Проте, видання наказу, який є лише оформленням адміністративного розпорядження щодо виплати, не є самою виплатою відповідних коштів. Виплатою вважається не лише видання наказу, а й перерахування відповідних коштів на рахунок особи, яку поновлено на роботі у зв`язку із незаконним звільненням або виплата відповідної суми через касу установи. Окрім того, строк перебігу для обчислення строку на пред`явлення регресного позову починається від дня виплати повної суми, що присуджена, а не її частини.

Так, середньомісячний заробіток у розмірі 4 524,87 грн. (сума, яка належала до виплати у порядку негайного виконання) сплачена Житомирським обласним центром зайнятості 30 червня 2017 року за платіжним дорученням від 26 червня 2017 року (а.с.29,36). Решта суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу 55 678,52 грн., за мінусом суми негайного виконання, податку на доходи фізичних осіб та військового збору (73 690,74 грн. – 4 524,87 грн. = 69 165,87 грн.; 69 165,87 грн. -12 449,86 грн. – 1 037,49 грн. = 55 678,52 грн.) за платіжним дорученням від 26 жовтня 2017 року №619 сплачена незаконно звільненій особі 27 жовтня 2017 року (а.с.31-32,37). Отже, остаточно виплата працівникові, присуджених з роботодавця коштів, здійснена 27 жовтня 2017 року та з цього часу до позивача перейшло право регресної вимоги. Річний строк на пред`явлення даного позову почав перебіг із 28 жовтня 2017 року та мав закінчитися 28 жовтня 2018 року, а Державна служба зайнятості (Центральний апарат) звернулася до суду із позовом 10 вересня 2018 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті (а.с.79). За таких обставин, річний строк для звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди позивачем не пропущений.

Стягнення з керівників установ та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу (зі змісту ст.136 КЗпП України). Житомирський обласний центр зайнятості, як регіональний центр зайнятості, підпорядкований та підзвітний Центральному апарату Служби.

Приймаючи до уваги вищевикладене, посилання в апеляційній скарзі на те, що перебіг річного строку в частині стягнення 4 524,87 грн. пропущено є помилковими. 

Відтак, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2019 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 18 червня 2020 року.