ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
          Справа № 755/17653/19                                                           Суддя першої інстанції: Арапіна Н.Є.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 березня 2020 року                                                                           м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Губської Л.В., Епель О.В.,
при секретарі                    - Ліневській В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошену о 14 годині 17 хвилин ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року, повний текст якої складено 07 лютого 2020 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до дільничного офіцера поліції Дніпровського управління Національної поліції у місті Києві Катюхи Валерія Петровича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до дільничного офіцера поліції Дніпровського управління Національної поліції у місті Києві Катюхи Валерія Петровича (далі - Відповідач, Дільничний офіцер поліції) про скасування постанови Дільничного офіцера поліції від 19.10.2019 року серії АА №543464 про накладення на ОСОБА_1 стягнення у вигляді штрафу в сумі 425,00 грн. за порушення ч. 1 ст. 44 КпАП України.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06.02.2020 року позов залишено без розгляду з підстав пропуску ОСОБА_1 десятиденного строку оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення та відсутності поважних причин для його поновлення.
Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить:
- скасувати ухвалу суду; 
- визнати поважними причини пропуску строку на оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення та поновити строк на оскарження постанови серії АА №543464 від 19.10.2019 року;
- направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Свою позицію обґрунтовує тим, що хоча оскаржувана постанова була вручена ОСОБА_1 19.10.2019 року у вихідний день, останній не мав можливості оскаржити її своєчасно, адже перебував на лікуванні чотири дні, у зв`язку з чим процесуальний строк повинен бути продовжений на чотири дні. Крім того, звертає увагу, що із матеріалами адміністративного правопорушення Позивач отримав змогу ознайомитися лише 29.10.2019 року, що не спростовувалося Відповідачем, хоча відповідну заяву було подано до Дніпровського управління Головного управління Національної поліції у м. Києві 22.10.2019 року. Окремо звертає увагу, що судом першої інстанції було позбавлено ОСОБА_1 права на розгляд справи за участі адвоката, оскільки останній не міг взяти у ній участі через розгляд справи у Верховному Суді. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2020 року було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.03.2020 року.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Крім того, від Відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19.10.2019 року ОСОБА_1 особисто отримав постанову від 19.10.2019 року серії АА №543464 по справі про адміністративне правопорушення, згідно якої останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 44 КпАП України і накладено на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн (а.с. 8). Дані обставини підтверджуються й Позивачем. На переконання суду першої інстанції, оскільки факт обізнаності ОСОБА_1 зі змістом оскаржуваної постанови 19.10.2019 року підтверджується належними і допустимими доказами, то звернення останнього до суду із вказаним позовом 04.11.2019 року відбувалося поза межами встановленого процесуального строку. При цьому суд зауважив, що доказів ознайомлення з матеріалами адміністративної справи лише 29.10.2019 року Позивачем не було надано, а відтак позовна заява підлягає залишенню без розгляду.
З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.
Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, положення процесуального закону пов`язують початок перебігу строку звернення до суду або з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, або з дня, коли особа могла дізнатися їх порушення.
Відповідно до ст. 289 КпАП України скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Крім того, згідно ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Тобто, приписи статті 289 КпАП України, як і статті 286 КАС України пов`язують початок перебігу строку на оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення з моментом її прийняття, а не з моментом отримання. Відтак, строк на оскарження такої постанови спливає через десять днів з дня її прийняття уповноваженим органом.
Таким чином, законодавцем чітко визначено, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності законодавством встановлено спеціальний десятиденний строк, який обчислюється з дня ухвалення постанови.
Як було встановлено раніше, примірник оскаржуваної постанови від 19.10.2019 року серії АА №543464 Позивачем було отримано 19.10.2019 року. Отже, за правилами КАС України та КпАП України, останнім днем її оскарження було 29.10.2019 року. Разом з тим, до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся 04.11.2019 року, тобто поза межами встановленого законом десятиденного строку. 
Щодо посилання Апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано факту перебування Позивача на амбулаторному лікуванні у період з 22.10.2019 року по 25.10.2019 року, що підтверджується копією листка непрацездатності серії АДФ №416738 (а.с. 3), а відтак строк звернення до суду має бути продовжений на чотири дні, судова колегія оцінює критично.
Так, зокрема, у постановах від 22.11.2019 року у справі №120/4137/18-а та від 31.10.2020 року у справі № 686/2558/19 Верховний Суд підкреслив, що перебування особи на амбулаторному лікуванні, на відміну від стаціонарного, не позбавляє можливості такої особи реалізувати своє право на захист порушених прав, як самому, так і через представника. 
У контексті наведеного судовою колегією враховується, що чинним процесуальним законодавством не передбачено переривання перебігу процесуального строку у зв`язку з перебуванням особи на лікуванні. Указана обставина, в силу приписів КАС України, може бути оцінена судом як поважна причина пропуску такого строку.
Відтак, саме по собі перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні у період з 22.10.2019 року по 25.10.2019 року не позбавляло останнього можливості реалізувати своє право на захист як особисто, так і через представника.
Окремо судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що, Позивачем не надано пояснень щодо неможливості підготовки подання позовної заяви щодо оскарження спірної постанови у період з 26.10.2019 року по 29.10.2019 року. При цьому посилання Апелянта на те, що останній, подавши 22.10.2019 року клопотання про ознайомлення з матеріалами адміністративного правопорушення, зміг реалізувати таке право лише 29.10.2019 року, судовою колегією відхиляються як безпідставні, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять доказів ознайомлення з ними взагалі. Крім того, зі змісту наданого на вимогу суду першої інстанції адміністративного матеріалу щодо ОСОБА_1 (а.с. 24-35) не вбачається, що з таким матеріалом Позивач ознайомлювався.
Надання ОСОБА_1 до позовної заяви фотокопії відбитку штампу реєстрації вхідної кореспонденції Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві від 22.10.2019 року №М-5464 (а.с. 4), на переконання колегії суддів, не може бути свідченням подання Позивачем саме заяви про ознайомлення з матеріалами справи про адміністративне правопорушення, оскільки відсутня можливість встановити зміст документу, на якому проставлено відповідний штамп. 
Доводи Апелянта про те, що судом першої інстанції було позбавлено останнього права на правову допомогу шляхом незадоволення 06.02.2020 року клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю адвоката в іншому судовому засіданні у Верховному Суді, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, по-перше, матеріалами справи заявлення такого клопотання Позивачем не підтверджується, по-друге, до суду ОСОБА_1 06.02.2020 року подано заяву про те, що його було ознайомлено з правами на послуги правової допомоги, а також про те, що він не потребує послуг адвоката (а.с. 36-37), що також відображено й у протоколі судового засідання (а.с. 38-39).
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Аналогічний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.11.2018 року у справі № 826/9774/16.
Разом з тим, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду, що належним чином відображено в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 122, 123, 242-244, 250, 286, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                                А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                                      Л.В. Губська

                                                                                                              О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 18» березня 2020 року.