ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3237/20 Справа № 180/1539/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Хомченко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.
        за участю секретаря судового засідання – Бондаренка В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
       В обґрунтування позову зазначив, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі. Від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       За рішенням Марганецького міського суду від 29.09.2009 року з нього стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі ј частини заробітку на користь відповідача. 
       З 2016 року весь свій вільний час син знаходився у нього вдома, оскільки не бажав перебувати з матір`ю, яка постійно сварилась зі своїм новим чоловіком. 
       З 2018 року син навчається у м.Кам`янське Дніпропетровської області, з того часу відмовляється проживати з відповідачкою. 
       Він утримує сина сам. Відповідачка не надає кошти на утримання дитини.
       Рішенням комісії про доцільність визначення місця проживання дитини йому було рекомендовано звернутися до суду. 
       Він працює, отримує заробітну плату, утримує та виховує сина. Який не бажає жити з матір`ю. 
       Просить суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним, звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_1 , стягнутих за рішенням суду від 29.09.2009 року, стягнути з відповідачки аліменти на його користь на утримання сина в розмірі ј частини заробітку до досягнення дитиною повноліття, допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.
       12.08.2019, 09.10.2019 року позивач надав суду заяви про уточнення позовних вимог, просить суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 , стягнути з відповідачки аліменти на його користь на утримання сина в розмірі ј частини заробітку до досягнення дитиною повноліття, допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць (а.с.2-5, 21-22, 48-49).
       Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено.
       Визнано місце проживання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з ОСОБА_1 , 1980 року народження, аліменти на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитини віку 18 років, починаючи стягнення з 09.08.2019 року.
       Вирішено питання щодо судового збору (а.с.87-92).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с.97-100).
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього (а.с.8).
       Згідно виконавчого листа №2-1038/09 р. виданого Марганецьким міським судом Дніпропетровської області 15.10.2009 року з ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь матері ОСОБА_1 в розмірі ј частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.08.2009 року до повноліття дитини (а.с. 13).
       З наданих суду доказів встановлено, що позивач у справі забезпечений житлом, має стабільну заробітну плату.
       Згідно наданих характеристик з місця проживання і місця роботи, судом встановлено, що за місцем роботи і за місцем проживання позивач характеризується позитивно.
        ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що йому 16 років і він навчається у коледжі в м.Кам`янське Дніпропетровської області, отримує стипендію. У вільний від навчання час він живе з батьком, оскільки сам вирішив з ним жити, мати зовсім не приймає участі у його житті. У батька для нього є вільна кімната, мати живе в однокімнатній квартирі зі своїм співмешканцем. Батько йому дає готівкові кошти, купує одяг та їжу. Мати коштів не дає, а тільки перераховувала в 2018 році на карту НОМЕР_1 , 200, 300 грн, в цьому році матеріальної допомоги не надавала. Хоче жити з батьком, з матір`ю не має нічого спільного, вони практично не спілкуються. Шість років він прожив з матір`ю, її співмешканець постійного його виганяв.
       Задовольняючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. 
       Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції виходив з того, що утримання відповідачем своєї дитини є не його правом, а його обов`язком, відповідачка має можливість надавати матеріальну допомогу у визначеному розмірі.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до ч. 2.3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
       Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
       Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України - якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
       Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
       Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.1.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
       Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

       Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
       Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
       Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
       Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
       У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
       У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М . С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
       Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
       Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
       20 листопада 1959 року була прийнята Декларація прав дитини резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН. Декларація визнається універсальним і ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі і діє з дати прийняття Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року.У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
       Зокрема до таких висновків, щодо того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, прийшов й Верховний Суд України, у зв`язку з чим була викладена відповідна правова позиція у справі № 6-2445цс16.

       Встановлено, що позивач у справі забезпечений житлом, має стабільну заробітну плату.
       Згідно наданих характеристик з місця проживання і місця роботи, судом встановлено, що за місцем роботи і за місцем проживання позивач характеризується позитивно.
       При цьому судом взято до уваги, що ОСОБА_3 досяг віку 16 років, має можливість сам самостійно обирати місце свого проживання, насамперед бажає і далі проживати з батьком.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини сторін разом з батьком, оскільки останній протягом тривалого часу проживає разом з батьком. Позивачем підтверджено, що саме він бере активну участь у вихованні сина, створенні належних умов для його навчання і всебічного розвитку. Визначення місце проживання дитини разом з батьком на думку суду буде якнайбільше відповідати інтересам дитини і її гармонійному розвитку.
       Щодо стягнення аліментів на утримання дитини, колегія суддів зазначає наступне.
       Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також враховуючи положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
       Так, статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства.
       Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.
       Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
       Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема у статті 182 СК України частину другу викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».
       Так, частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
       Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`являння позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідачки на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитини віку 18 років, починаючи стягнення з 09.08.2019 року.
       Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
       Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
       Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: