П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
20 травня 2020року                                                                                     м. Київ
 
Справа № 359/10686/19
Провадження: № 22-ц/824/6754/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А. 
секретар Гулієв М.Д.о 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2020 року, постановлену під головуванням судді Муранової-Лесів І.В., 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіза договором позики,
 
в с т а н о в и в:
 
В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 21.09.2017 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 25 264 доларів США строком на 1 рік, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 . Своїх зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 не виконав, а тому він, ОСОБА_2 , просив стягнути з  ОСОБА_1 на свою користь суму основного боргу у розмірі 605 503,30 грн, відсотки за користування грошовими коштами за період з 21.09.2017 року по 16.11.2019 року в розмірі 219 084,37 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 21.09.2018 року по 16.11.2019 року в розмірі 24 178,17 грн, а всього 848 765,84 грн.Одночасно із вказаним позовом  ОСОБА_2 подав також заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт із забороною відчуження на належне ОСОБА_1 майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0383 га, кадастровий номер: 3220886001:01:019:0615, розташовану за адресою : АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1543 га,кадастровий номер:3220886001:01:019:0614, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0632 га,кадастровий номер:3220886001:01:019:0098, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .Обгрунтовуючи  заяву про забезпечення позову  ОСОБА_2 посилався  на те, що у власності ОСОБА_1 знаходиться лише нерухоме майно, а саме, земельні ділянки, а тому у випадку реалізації даних земельних ділянок, рішення суду у випадку задоволення позову буде неможливо виконати. Оскільки ціна позову складає 848 765,84 грн., вважав вид забезпечення позову у вигляді арешту на земельні ділянки співмірним із заявленими позовними вимогами.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на нерухоме майно із забороною його відчуження, а саме :
- земельну ділянку площею 0,0383 га, кадастровий номер: 3220886001:01:019:0615, розташовану за адресою : АДРЕСА_1 ;
- земельну ділянку площею 0,1543 га,кадастровий номер:3220886001:01:019:0614, розташовану за адресою: АДРЕСА_2
- земельну ділянку площею 0,0632 га,кадастровий номер:3220886001:01:019:0098, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права,  просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, щоземельна ділянка площею 0,0632 га кадастровий номер:3220886001:01:019:0098 перебуває у спільній власності його та його дружини, а тому арешт на земельну ділянку, співвласником якої є інша особа, помилковим. Окрім того, судом не встановлено реальної загрози невиконання чи істотного ускладнення виконання рішення суду, не враховано особу відповідача, що є обов`язковими критеріями для задоволення заяви про забезпечення позову. Він, ОСОБА_1 , є фізичною особою-підприємцем, а тому у разі доведення існування заборгованості перед позивачем така, заборгованість може погашатись з отриманого ним доходу. Також судом першої інстанції не було отримано інформацію, яка є необхідною для визначення територіальної підсудності, при тому що у суду була інформація про те, що  він не зареєстрований за вказаною у позові адресою, але тимчасово там проживає. Вважав, що провадження у справі відкрито помилково, як і розглянута заява про забезпечення позову, будь-який склад Бориспільського міськрайонного суду Київської області є неповажним, а ухвала цього суду незаконною.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2   зазначив, що згідно відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно земельна ділянка площею 0,0632 га кадастровий номер:3220886001:01:019:0098 була придбана ОСОБА_1 , перебування останнього у шлюбі на момент придбання вказаної ділянки не змінює того факту, що власником цієї земельної ділянки є ОСОБА_1 , а не інша особа. Окрім того, відповідач не наводить жодних аргументів щодо інших земельних ділянок. Зазначає, що реальність загрози невиконання рішення суду підтверджується невизнанням відповідачем наявної заборгованості. Так, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, однак його дохід є мінливим. Необґрунтованим також вважає посилання скаржника на порушення судом першої інстанції правил підсудності, оскільки користування Єдиним державним демографічних реєстром є правом суду, а не його обов`язком. Окрім того, відповідач у борговій розписці зазначив, що передані йому кошти будуть використані для будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_1 . За таких підстав просив ухвалу  Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2020 року залишити без змін.
15 травня 2020 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи. 
В судовому засіданні адвокат Муха Р.М. в інтересах ОСОБА_1   підтримав подану апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову про відмову в забезпеченні позову.
Зважаючи на те, що правова позиція ОСОБА_2 щодо розгляду поданої  ОСОБА_1 апеляційної скарги сповна викладена у поданому відзиві, колегія суддів не вбачала підстав для відкладення розгляду справи, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 392 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності позивача, який повідомлений належним чином.
Вислухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявником обрано правильний та допустимий спосіб забезпечення позову, який забезпечить збалансованість інтересів сторін, та який є співмірним з заявленими позовними вимогами. Застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно (квартиру) є обґрунтованим, а заявником зазначені достатні підстави, які дозволяють припустити, що невжиття цих заходів може утруднити виконання рішення в майбутньому у разі задоволення позовних вимог.
Колегія суддів  погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною 1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Судом встановлено, що між сторонами існує спір, предметом якого є вимога про захист, на думку позивача, його порушених прав і законних інтересів, внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 21.09.2017 року, розмір якого є суттєвим (848 765,84 грн.).
Отже, предметом позову, з яким звернутися заявник, є матеріально-правова вимога до власника земельних ділянок, що кореспондується зі способами захисту порушеного права. Предмет позову має правовий характер і випливає з певних матеріально-правових відносин.
З матеріалів справи убачається, що за  ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельні ділянки: площею 0,0632 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 кадастровий номер -3220886001:01:019:0098; площею 0,0383 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер -3220886001:01:019:0615; площею 0,1543 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1, кадастровий номер - 3220886001:01:019:0614.
Зазначене підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.09.2018 та Інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 22.01.2020. 
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Отже, ОСОБА_1 , як власник вказаних земельних ділянок, може розпорядитися своїм майном, відчуживши його іншим особам до вирішення справи по суті, та,  на думку ОСОБА_2 , в подальшому продовжувати уникати виконання свого обов`язку щодо повернення заборгованості, що унеможливить в майбутньому виконання рішення суду у випадку задоволення його позовних вимог.
Ураховуючи, що для вжиття заходів забезпечення позову досить обґрунтованого припущення про реальну та дійсну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, у разі задоволення позову, дотримуючись принципів здійснення цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що заявлений позивачем вид заходу забезпечення позову є обґрунтованим, доцільним в рамках даної справи та співмірним із заявленими вимогами.
Доводи ОСОБА_1 проте, що  він є фізичною особою-підприємцем, а тому у  разі доведення існування заборгованості перед позивачем така заборгованість може погашатись з отриманого ним доходу не приймаються колегією суддів до уваги, оскількивказані доходи є мінливими та непостійними, не обліковуються на рахунках в банківських установах, а тому на них не муже бути реально звернуто стягнення. Окрім того, дана обставина може слугувати підставою для порушення питання про заміну способу забезпечення позову або вжиття заходів зустрічного забезпечення.
Також не приймаються до уваги доводи про те, що співвласником земельної ділянки площею 0,0632 га є дружина скаржника, зважаючи на те, що факт перебування у шлюбі під час придбання земельної ділянки не змінює того факту, що зареєстрованим власником вказаної ділянки є саме ОСОБА_4 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що заперечення скаржника щодо порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності є не актуальними при вирішенні питання щодо забезпечення позову. 
Виходячи із аналізу ч. 2 ст. 149, п. 2 ч. 2 ст. 152 ЦПК України з урахуванням особливостей мети забезпечення позову, зазначені заходи забезпечення позову не перешкоджають подальшому провадженню в справі та мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Одночасно, відповідно до ст. 353 ЦПК України ( редакції, яка була чинною до 08.02.2020 року) ухвала про відкриття провадження у справі може бути оскаржена з підстав порушення підсудності.
Положення наведеної статті говорить про те, що оскарженню з підстав порушення підсудності підлягає лише ухвала про відкриття провадження у справі.
З огляду на підстави, мету, суть забезпечення позову, а також визначений порядок подання заяви про забезпечення позову, відповідна ухвала суду про забезпечення позову не може бути оскаржена з підстав порушення судами правил юрисдикції окремо від рішення суду в цій справі, ухваленого за результатами розгляду справи по суті.
Отже, цивільно-процесуальним законодавствомУкраїни не передбачено можливості оскаржити ухвалу про забезпечення позову з підстав порушення правил юрисдикції.
Така правовий висновок викладений   Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 04 лютого 2019 року у справі № 658/2197/18 (провадження № 14-9цс19) та Верховним Судом в постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 243/10605/18.
Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.
За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права при вирішення питання щодо забезпечення позову та підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2020 року залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
              Повне судове рішення складено 26 травня 2020 року.

Головуючий                                                                            Т.О. Невідома
 
Судді                                                                                        Д.Р. Гаращенко
 
                                                                                                  А.А. Пікуль