Постанова
Іменем України
 
05 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 461/15405/14-ц
провадження № 61-39713св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,
 
учасники справи: 
позивач - публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Микити Тараса Володимировича на рішення Галицького районного суду міста Львова від 29 грудня 2017 року в складі судді Стрельбицького В. В. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2018 року в складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «ВіЕсБанк» (далі - ПАТ              «ВіЕс Банк»; банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що 05 червня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № KF49755, згідно якого останній отримав кредит в сумі 94 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 05 червня 2023 року та сплатою за користування кредитом 12,5 % річних, а також зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. 
 
В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 06 червня 2008 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . 
 
Позичальник належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 65 953,43 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 039 451,25 грн (станом на                             17 грудня 2014 року).
 
06 листопада 2014 року позивачем було направлено на адресу позичальника вимоги про виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, однак погашення простроченої заборгованості не відбулось.
 
27 жовтня 2017 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просив звернути стягнення на спірну квартиру, яка належить ОСОБА_1 , шляхом визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а саме продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю, згідно договору купівлі-продажу, за ціною встановленою за згодою іпотекодавця та іпотекодержателя в договорі іпотеки, що становить 504 608 грн або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором № KF49755 від 05 червня 2008 року в розмірі 65 953,43 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 039 451, 25 грн та виселити відповідача із вказаної квартири.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Галицького районного суду міста Львова від 10 лютого                 2015 року позов задоволено.
 
Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на спірну квартиру, яка належить ОСОБА_1 , шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю, згідно договору купівлі-продажу, за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до Предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором № KF49755 від 05 червня                        2008 року в розмірі 65 953,43 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 039 451,25 грн.
 
Виселено ОСОБА_1 зі спірної  квартири. 
 
Вирішено питання судових витрат.
 
Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 27 вересня 2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Скасовано заочне рішенням Галицького районного суду міста Львова від 10 лютого 2015 року. Справу призначено до розгляду.
 
Протокольною ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 27 жовтня 2017 року було залучено в якості третьої особи без самостійних вимог                        ОСОБА_2 .
 
Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 27 грудня 2017 року, з урахуванням ухвали суду від 29 грудня 2017 року про виправлення описки, позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено. 
 
Звернуто стягнення на спірну квартиру, яка належить ОСОБА_1 , шляхом визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а саме продажу майна ПАТ  «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю, згідно договору купівлі-продажу, за ціною встановленою за згодою іпотекодавця та іпотекодержателя в договорі іпотеки, що становить 504 608, 00 грн або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до Предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором № KF49755 від 05 червня 2008 року в розмірі                                                    65 953,43 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 039 451,25 грн.
 
Виселено ОСОБА_1 зі спірної.
 
Вирішено питання судових витрат.
 
Задовольняючі позовні вимоги та звертаючи стягнення на предмет                     іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення договірних зобов`язань позичальником не було проведено погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами у встановлені терміни. Позов є підставним та обґрунтованим, право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки повно та об`єктивно доведено матеріалами справи, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування вимог позивача та підтвердження обставин, викладених у письмових запереченнях.
 
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2018 року апеляційну скаргу Микита Т. В. , представника ОСОБА_1 - задоволено частково.
 
Рішення Галицького районного суду міста Львова від 27 грудня 2017 року в частині виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири скасовано.
 
У задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про виселення відмовлено.
 
В решті рішення Галицького районного суду міста Львова від 27 грудня 2017 року залишено без змін.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у виселені, апеляційний суд виходив з того, що станом на 28 серпня 2017 року в спірній квартирі зареєстрованих осіб не було, а тому станом на момент ухвалення рішення суду першої інстанції у суду були відсутні законні та обґрунтовані підстави для прийняття рішення про виселення ОСОБА_1 із вказаної квартири, оскільки відповідач за вказаною адресою не проживав та не був зареєстрований.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в іншій частині, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що розрахунок заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника є обґрунтованим та правильним, підтверджується рішення Галицького районного суду міста  Львова від 20 жовтня 2017 року у справі № 461/13054/14-ц за позовом ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором № KF49755 від 05 червня 2008 року. 
 
Судом апеляційної інстанції не прийнято до уваги доводи відповідача щодо дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки станом на момент ухвалення Галицьким районним судом міста Львова заочного рішення                                              від 10 лютого 2015 року, а також на момент укладення між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири підстав для зупинення виконання рішення суду не було, оскільки відповідачу на праві приватної спільної часткової власності належала 1 /3 будинку АДРЕСА_3 . Судом не прийнято до уваги договір дарування 1/3 частини житлового будинку, укладеного 22 листопада             2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я. та зареєстрованого в реєстрі за номером 4705, оскільки такий договір укладений відповідачем вже після продажу банком предмету іпотеки на користь ОСОБА_2 , а також, на переконання суду, договір дарування 1/3 частини будинку укладений відповідачем з метою уникнути можливого звернення банком стягнення як на предмет іпотеки так і на 1/3 даного будинку та подання відповідачем суду доказів відсутності у нього іншого житла, окрім квартири, яка перебувала в іпотеці.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
02 липня 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Микита Т. В. через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 29 грудня                     2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 24 травня                   2018 року та ухвалити нове рішення, яким в позові ПАТ «ВіЕс Банк» відмовити повністю, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також те, що спірна квартира виступає як забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 , наданими йому кредитною установою - резидентом України ПАТ «ВіЕс Банк» в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання ОСОБА_1 , а загальна площа такого майна не перевищує 140 кв. м.
 
Заявник не погоджується з висновком апеляційного суду щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідача зі спірної квартири, з тих підстав, що відповідач в даній квартирі не зареєстрований та не проживає,  оскільки судом не враховано норми статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 Житлового Кодексу Української РСР, відповідно до яких особам, які виселяються із житлового будинку, яка є предметом іпотеки, у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченою іпотекою цього житла.
 
Судами не враховано, що позивачем нараховані штрафні санкції в доларах США, що є порушенням чинного законодавства України та підтверджується правовою позицією Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Також задовольняючі позов та зазначаючи суму заборгованості в розмірі                         65 953, 43 долари США, не зазначено, яка з цієї суми є заборгованість по тілу кредиту, відсоткам та штрафним санкціям.
 
Судами не враховано, що зобов`язання за кредитним договором уже припинено, оскільки позивачем 08 серпня 2017 року  реалізовано предмет іпотеки та укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки з третьою особою.
 
Також в касаційній скарзі заявник зазначає про незгоду з висновками суду з початковою ціною продажу предмета іпотеки.
 
Доводи інших учасників справи
 
04 жовтня 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шегинський Р. А.  через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законі та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                          від 10 липня 2018 року визначено суддю - доповідача Олійник А. С.
 
Ухвалою Верховного суду від 04 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Галицького районного суду міста Львова.
 
Справа надійшла до Верховного суду 21 вересня 2018 року.
 
Розпорядженням від 16 квітня 2020 року № 1123/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року визначено суддю - доповідача Петрова Є. В.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 29 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведенні у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
05 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KF49755, згідно якого останній отримав кредит в сумі 94 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 05 червня 2023 року та сплатою за користування кредитом 12,5 % річних, а також зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом (а.с.7-9).
 
В забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 05 червня 2008 року, предметом якого є спірна квартира (а.с.12-13).
 
Пунктом 4 іпотечного договору передбаченого, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі. Включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору.
 
Відповідно до пункту 7 іпотечного договору за згодою між іпотекодержателем та іпотекодавцем на підставі статті 18 Закону України «Про іпотеку» та згідно акту погодження договірної вартості предмету іпотеки, укладеного 05 червня                         2008 року між іпотекодавцем та іпотекодержателем вартість предмету іпотеки за цим договором складає 504 608,00 грн.
 
Відповідно до пункту 9 іпотечного договору іпотекодержатель має право вищого пріоритету на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки; у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до пункту 14 іпотечного договору право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя з підстав невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, зокрема, у випадку затримки іпотекодавцем щомісячної сплати процентів після настання строку їх сплати, у відповідності до умов кредитного договору; у випадку затримки іпотекодавцем часткового погашення кредиту, згідно графіку платежів, встановленого у відповідності до кредитного договору.
 
Відповідно до пункту 15 іпотечного договору у разі порушення основного зобов`язання та/або умов цього Договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю вимогу про усунення порушення. В цьому документі іпотекодержатель зазначає стислий зміст порушених іпотекодавцем зобов`язань, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та Закону України «Про іпотеку». Положення цього пункту не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
 
Відповідно до пункту 16 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором здійснюється на підставі: виконавчого напису нотаріуса; договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який укладається та нотаріально посвідчується у зв`язку з укладенням цього договору (позасудове врегулювання). Визначений зазначеним договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до пункту 18 іпотечного договору реалізація предмету іпотеки після звернення на нього стягнення може, серед іншого, здійснюватися на підставі рішення суду шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу.
 
Відповідно до пункту 19 іпотечного договору при зверненні стягнення на предмет іпотеки та до його реалізації, на вимогу іпотекодержателя може бути проведена повторна оцінка майна для визначення його вартості.
 
Пунктом 20 іпотечного договору встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, зареєстрованих у встановленому порядку в нерухомому майні. Після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки всі мешканці (користувачі) зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити предмет іпотеки протягом одного календарного місяця з дня отримання цієї вимоги.
 
Судами встановлено неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором.
 
06 листопада 2014 року позивач направив на адресу ОСОБА_1 повідомлення-вимогу № 09-3/23989 та повідомлення-вимогу № 09-3/23990, у яких вимагав достроково повністю повернути кредит, а саме: 54 980,44 долари США основного боргу та 4070,74 доларів США простроченої заборгованості за процентами, а також повідомляв позичальника про те, що банком прийнято рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, та вимагав від позичальника (іпотекодавця) та інших мешканців протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги звільнити вказане житлове приміщення. (а.с.14, 15).
 
Судами встановлено, що, на виконання заочного рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 лютого 2015 року, 08 серпня 2017 року позивачем було продано предмет іпотеки ОСОБА_2 за ціною 773 679,00 грн (а.с. 138-140).
 
Відповідно до звіту про оцінку спірної квартири від 08 серпня 2017 року, вартість квартири становить 773 679,00 грн (а.с.118-129).
 
Також судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення Галицького районного суду міста Львова від 20 жовтня 2017 року у справі № 461/13054/14-ц 
позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором № KF 49755 від 05 червня 2008 року в розмірі 62 457,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 20 жовтня 2017 року становить                                            1 655 131, 96 грн.  Стягнуто з ОСОБА_1 та з   ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕсБанк» судовий збір в розмірі 1887,90 грн з кожного. Рішення суду набрало законної сили.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
За частиною першоюстатті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов`язання.
 
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону).
 
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
 
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону);                       2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві                  (стаття 38 Закону).
 
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.
 
Відповідно частини першої статті 38 ЗУ «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.
 
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Як встановлено судами, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону.
 
Відповідно до пункту 18 договору іпотеки реалізація предмету іпотеки після звернення на нього стягнення може, серед іншого, здійснюватися на підставі рішення суду шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу, а також на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу.
 
Отже, сторони погодили і визначили у договорі іпотеки обидва способи звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону, а саме: в судовому порядку - на підставі рішення суду, а також і в позасудовому порядку на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження 14-112цс19) у пункті 34, 35 зазначила, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
 
У статті 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
 
Стаття 16 ЦК України зазначено способи захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 
 
Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. 
 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
 
Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд.
 
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. 
 
Крім того, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. 
 
Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.
 
У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. 
 
Тобто обрання судового чи позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки повністю залежить від волі іпотекодержателя, що є логічним і відповідає принципу диспозитивності. 
 
Враховуючи зазначене вище та наявність в іпотекодержателя закріпленого законом права на звернення до суду із вказаною вимогою, реалізація іпотекодержателем свого права на продаж предмета іпотеки шляхом надання йому права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві може відбуватися, в тому числі й за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Виходячи з вищезазначеного, а також вимоги іпотечного договору банк вибрав належний спосіб захисту.
 
Як встановлено судами через неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 17 грудня 2014 року  становила 65 953,43 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить                                     1 039 451,25 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 57 980 доларів США (913 793,88 грн); заборгованість по відсоткам 5 142, 98 доларів США                                    (81 055, 33 грн), пеня - 2830,01 доларів США (44 602,04 грн).
 
06 листопада 2014 року позивач направив відповідачеві вимоги про повернення кредиту та повідомляв про намір звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідач вимогу не виконав, прострочену заборгованість не погасив, тому у банку виникло право на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна.
Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції позивач використав право вимоги про дострокове погашення заборгованості по кредитному договору, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України  та пені за порушення умов договору, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, за результатом розгляду якого рішенням Галицького районного суду міста Львова від 20 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили, у справі   № 461/13054/14-ц позов ПАТ «ВіЕс Банк» - задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором № KF 49755 від 05 червня 2008 року в розмірі 62 457,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 20 жовтня 2017 року становить 1 655 131, 96  грн, а також судові витрати. 
Доводи касаційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості розрахунку заборгованості, а також нарахування штрафних санкції в доларах, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування даних доводів, а також розмір заборгованості спростовується рішенням суду, яке набрало законної сили.
 
Виходячи з вищезазначеного висновок суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу іпотечного майна банком від свого імені будь-якій особі покупцю, в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитними договором є правильними та обґрунтованими та прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - ЗУ № 1304-VII), а також те, що спірна квартира виступає, як забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 , наданими йому кредитною установою - резидентом України ПАТ «ВіЕс Банк» в іноземній валюті, та використовується як місце постійного проживання ОСОБА_1 , а загальна площа такого майна не перевищує 140 кв. м, є неприйнятними, з огляду на наступне.
 
Відповідно до підпункту 1 пункту першого ЗУ № 1304-VII визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із                     статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними                 установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири  250 кв. м для житлового будинку.
 
Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт другий частини першої статті 263 ЦК України).
Як встановлено судами, та вбачається з матеріалів справи, станом на момент ухвалення Галицьким районним судом міста Львова заочного рішення                                     від 10 лютого 2015 року, а також на момент укладення між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірної квартири підстав для зупинення виконання рішення суду не було, оскільки відповідачу на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04 липня 2006 року приватним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Івано-Франківської області Базюк Т. В. належала 1/3 частина будинку АДРЕСА_3. Отже оскільки у позичальника у власності знаходилося інше нерухоме житлове майно, то підстав для відстрочення виконання рішення суду про звернення стягнення не було.
 
Посилання ОСОБА_1 на те, що судами не взято до уваги, договір дарування 1/3 частини житлового будинку, укладеного 22 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , як доказ відсутності у нього іншого житла, окрім квартири, яка перебувала в іпотеці, не можуть бути прийнятті колегією судів до уваги, оскільки договір дарування укладений відповідачем вже після продажу банком предмету іпотеки на користь ОСОБА_2 .
 
Тому, висновки суду апеляційної інстанції про те, що договір дарування 1/3 частини будинку укладений відповідачем з метою уникнути можливого звернення банком стягнення як на предмет іпотеки так і на 1/3 будинку є правильними та обґрунтованими. 
 
Щодо незгоди відповідача з початковою ціною предмета іпотеки, зазначеної в резолютивній частині рішення, то такі посилання в касаційній є безпідставними, та зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права.
 
Відповідно до частини 6 статті 38 ЗУ «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. 
 
Відповідно до іпотечного договору, сторони погодили ціну вартості предмету іпотеки, яка складала 504 608,00 грн. 
 
Крім того позивачем було замовлено звіт оцінки спірної квартири, за результатом розгляду якого, відповідно до «Висновку про вартість майна» ринкова вартість спірної квартири склала 773 679,00 грн. Квартира була продана позивачем третій особі за 773 679,00 грн, тобто за ринковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності.
 
Тому суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний, суд вірно зазначив початкову ціну продажу предмету іпотеки у розмірі 504 608,00 грн, встановивши водночас альтернативний варіант визначення ціни продажу квартири на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на вид майна.
 
Доводи касаційної скарги про те що, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідача зі спірної квартири, з тих підстав, що відповідач в даній квартирі не зареєстрований та не проживає,  судом не враховано норми статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 Житлового Кодексу Української РСР, відповідно до яких особам, які виселяються із житлового будинку, яка є предметом іпотеки, у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченою іпотекою цього житла, не можуть бути прийнятті колегією до уваги. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволенні позовних вимог про виселення суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення даних вимог, оскільки відповідач у спірній квартирі не зареєстрований та не проживає, а тому відсутні підстави для його виселення. Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстави для задоволення позовних вимог в частині виселення, то у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для застосування норм статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 Житлового Кодексу Української РСР.
 
Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання  рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуванні рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Микити Тараса Володимировича залишити без задоволення.
 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2018 року у справі залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко