ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

10 червня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №588/53/20 
Номер провадження 22-ц/816/1311/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
сторони:
позивач – АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»
на заочне рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 26 березня 2020 року в складі судді Щербаченко М.В., ухвалене в м. Тростянець, повний текст якого складено 26 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

14 січня 2020 року АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 28 січня 2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 21600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем виконав, надавши кредит у встановленому договором розмірі.
Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконав, тому станом на 31 жовтня 2019 року утворився борг на загальну суму 141055 грн 60 коп., з яких: 1733 грн 86 коп. - заборгованість за кредитом; 139321 грн 74 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом.
Заочним рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 26 березня 2020 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишений без задоволення.
Вказане заочне рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначається, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.
Вказує, що не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду першої інстанції про те, що з закінченням у 2012 році строку дії першої картки припинився і договір, а у 2013 році між сторонами було укладено інший договір, оскільки у 2013 році відповідач не укладав інший договір, а лише перевипустив картку, строк дії якої вже закінчився, а отже – отримав нову картку в межах того ж самого договору.
Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2020 року: 2102 * 100 = 210 200 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 28 січня 2008 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 9).
У вказаній заяві визначена базова відсоткова ставка на місяць 1,9 % за користуванням кредитом, а також зазначено, що разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, вони складають договір про надання банківських послуг, з якими позичальник ознайомився і погодився, що підтвердив своїм підписом у заяві.
До позовної заяви позивачем додано Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису відповідача та дати їх затвердження і період протягом якого вказані Правила були чинними (а.с. 11-16).
Разом з тим, ОСОБА_1 28 січня 2008 року підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», за умовами якої розмір відсотків за користуванням кредитом на місяць становить 1,9 % в місяць (22,8 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом, розмір щомісячних платежів складає 7 % від заборгованості, що має бути сплачений не пізніше 25 числа місяця наступного за звітним; визначена комісія за кредитне обслуговування у розмірі 1 % на залишок заборгованості 

непогашеної протягом пільгового періоду; за несвоєчасне погашення заборгованості передбачена пеня у розмірі: пеня 1 (базова відсоткова ставка за договором/30 обчислюється за кожен день прострочення кредиту) + пеня 2 (1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць, нараховується раз на місяць); за несвоєчасне погашення заборгованості більше, ніж на 120 днів передбачений штраф - 250 грн. + 5 % від заборгованості (а.с. 10).
З довідки позивача про видані ОСОБА_1 кредитні картки встановлено, що відповідач за договором № б/н від 28 січня 2008 року отримав картку № НОМЕР_1 з терміном дії до січня 2012 року (а.с. 99).
Позивачем доведено, що між сторонами 28 січня 2008 року був укладений договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_1 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
З розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів і види транзакцій за кредитною карткою ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , наданих позивачем до суду встановлено, що відповідач користувався кредитними коштами і щомісячно протягом строку дії картки повертав використані суми кредитних коштів та відсотків за їх користування. Станом на 31 січня 2012 року з урахуванням повернутих ОСОБА_1 коштів за розрахунком позивача утворився борг в загальній сумі 580 грн 43 коп., в тому числі за тілом кредиту в сумі 551 грн 18 коп., за відсотками в сумі 23 грн 74 коп., нарахованих виходячи з погодженої з відповідачем відсоткової ставки 22,8 %, та 5 грн 51 коп. комісії (а.с. 5-8, 93-98).
02 січня 2013 року відповідач отримав нову картку № НОМЕР_2 з терміном дії до липня 2016 року.
Позивач після закінчення 31 січня 2012 строку дії картки № НОМЕР_1 продовжив нараховувати відсотки з відсоткової ставки 22,8 % та комісію.
Після закінчення строку дії картки  № НОМЕР_1  і утворення залишку боргу за договором від 28 січня 2008 року в загальній сумі 580 грн 43 коп. станом на 31 січня 2012 року відповідач 27 лютого 2012 року, 28 березня 2012 року, 31 липня 2012 року, 30 серпня 2012 року та 13 листопада 2012 року сплатив кошти в сумі 590 грн.
Також місцевим судом було встановлено, що відповідач 02 січня 2013 року підписав нову анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 110).
У вказаній заяві зазначено, що разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, вони складають договір про надання банківських послуг, з якими позичальник ознайомився і погодився, що підтвердив своїм підписом у заяві.
З розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів і види транзакцій за кредитною карткою ОСОБА_1 № НОМЕР_2 (а.с. 98), наданих позивачем до суду встановлено, що відповідач протягом серпня – жовтня 2013 року користувався кредитними коштами, які знімав незначними сумами готівкою у банкоматі. З листопада 2013 року ОСОБА_1 кошти з вказаної кредитної картки не використовував і лише поповнював постійно вказану кредитну карту аж до кінця 2019 року.
Станом на 31 жовтня 2013 року сума використаних ОСОБА_1 кредитних коштів з картки № НОМЕР_2 відповідно до розрахунку заборгованості позивача склала 1983,91 грн.
Згідно з розрахунком позивача, станом на 31 жовтня 2019 року заборгованість  ОСОБА_1  за вказаним кредитним договором складає 141055 грн 60 коп., з яких: 1733 грн 86 коп. - заборгованість за кредитом; 139321 грн 74 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом.
Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_1 1733 грн 86 коп., використаних ним 

кредитних коштів, оскільки вказана сума була повернута ОСОБА_1 до звернення банку з позовом до суду, а вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом є необґрунтованими. Договір від 28 січня 2008 року, укладений між сторонами, закінчився і нових договорів останні не укладали, розмір відсотків не погоджували.
Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У відповідності з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати 

належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається зі справи, на підтвердження вимог до ОСОБА_1 позивачем до суду першої інстанції були надані: заява ОСОБА_1 про надання кредиту від 28 січня 2008 року, розрахунок заборгованості за договором без номеру від 28 січня 2008 року, довідка про рух коштів по кредитним карткам, довідка про строк дії кредитних карток.
При цьому із копії заяви ОСОБА_1 від 28 січня 2008 року про надання кредиту вбачається, що боржник підписав заяву із зазначенням: «Я ознайомився (-лась) і згоден (-на) з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Я згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між мною і банком договір про надання банківських послуг» ( а.с. 9 на звороті).
Також з наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду виписки по картковому рахунку відповідача та розрахунку заборгованості, які підтверджують факт використання кредитних коштів, їх часткове повернення позичальником, слідує, що останній погодився із запропонованими банком умовами використання кредитних коштів, зокрема, зі сплатою 22,8 % річних за користування кредитом.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, про що свідчить представлений розрахунок заборгованості, підтверджений випискою про рух коштів за кредитним договором, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення заборгованості з суми кредитних коштів.
Отже, позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в розмірі 1733 грн 86 коп. підлягають задоволенню.
Колегія суддів не погоджується із рішенням суду в частині вирішення вимог щодо стягнення відсотків.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Встановлено, що банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові 

його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.
За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як свідчить зміст заяви ОСОБА_1 на отримання кредиту, у заяві позичальника від 28 січня 2008 року в розділі заяви тип картки зазначена інформація про базову процентну ставку 22,8 процента, тобто ОСОБА_1 погодився з умовами про оплату процентів за користування кредитними коштами в розмірі 1,9 % на місяць (22,8 % річних) (а.с. 10).
Як свідчать матеріали справи, розрахунок заборгованості за кредитом проведено банком з урахуванням підвищеної процентної ставки.
Між тим, для застосування підвищеної процентної стави банк повинен письмово повідомити боржника та отримати його згоду на такі умови договору.
У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Встановлено, що Умови та правила надання банківських послуг відповідач не підписував, а отже не давав згоди на підвищення процентної ставки у разі порушення зобов`язань. Крім того, позивач не надав належних, достатніх та достовірних доказів того, що про підвищення процентної ставки боржник був повідомлений, що між сторонами було досягнуто узгодження щодо підвищення процентних ставок, а тому у банка виникли підстави для стягнення заборгованості по процентам в розмірі 139321 грн 74 коп.
При цьому, наведені висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 25 вересня 2019 року справа № 275/610/16-ц провадження № 61-18822 св 18. Відповідна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17.
Отже, рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості по процентам, з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, не може залишатися без змін.
Тому, позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам, виходячи з первісної процентної ставки 1,9 % на місяць (22,8 % річних), згоду на яку відповідач надав шляхом підписання анкети-заяви від 28 січня 2008 року.
Щодо строку дії кредитної картки.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція викладена у пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц по якій зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Отже, переглядаючи рішення суду з урахуванням доводів скарги та наданих матеріалів колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки заборгованість по процентам може бути стягнута тільки в межах строку дії кредитної картки, який за даними банку, встановлений до липня 2016 року (а.с. 111).
В ході перегляду судового рішення в апеляційному порядку, представник позивача надала додаткові письмові пояснення у справі та уточнюючий розрахунок заборгованості по процентам з застосуванням 22,8 % процентної ставки, відповідно до якого розмір процентів, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 становить 1894 грн 52 коп.
Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови банку у позові про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом та процентами за кредитним договором від 28 січня 2008 року не може залишатися без змін і підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення вимог банку та стягнення на користь банку заборгованості, яка виникла станом на 31 липня 2016 року в сумі 3628 грн 38 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 1733 грн 86 коп. та заборгованості по процентам в сумі 1894 грн 52 коп. В іншій частині в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» необхідно відмовити.
Твердження суду першої інстанції про те, що з закінченням у 2012 році строку дії першої картки припинився і договір, а у 2013 році між сторонами було укладено інший договір, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що у 2013 році відповідач не укладав інший договір, а лише перевипустив картку, строк дії якої вже закінчився, а отже – отримав нову картку в межах того ж самого договору, що підтверджується випискою по рахунку, де обидві картки віднесені до одного й того ж самого рахунку та договору. Крім цього відповідач зазначені обставини не заперечував, жодних доказів щодо укладення у 2013 році іншого договору не надав.
Вирішуючи питання про судові витрати у справі, апеляційний суд виходить з наступного.
Частина 13 ст. 141 ЦПК України визначає, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги позивача та прийняттям нової постанови про стягнення заборгованості за кредитним договором від 28 січня 2008 року, підлягають розподілу і судові витрати, які стягуються з відповідача на користь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Виходячи із пропорційності розміру задоволених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає відшкодуванню сплачений судовий збір у розмірі 54 грн 38 коп. - у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції, а також 81 грн 57 коп. - у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367 - 369, 374, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Заочне рішення Тростянецького районнного суду Сумської області від 26 березня 2020 року скасувати та прийняти постанову.
Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 січня 2008 року, яка виникла станом на 31 липня 2016 року в сумі 3628 грн 38 коп., яка складається зі слідуючого: 1733 грн 86 коп. - заборгованість за кредитом, 1894 грн 52 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.
В іншій частині в задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» компенсацію судового збору у розмірі 54 грн 38 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 81 грн 57 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                  В.І. Криворотенко

Судді:                                                                         О.І. Собина

С.С. Ткачук