Постанова
Іменем України
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 607/3081/17
провадження № 61-35647св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого – Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач) 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Рукавця Олександра Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2017 року у складі судді Братасюка В. М. та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня 2018 року у складі суддів: Сташківа Б. І., Костіва О. З., Хоми М. В.,
 
учасники справи:
позивач –   ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 ,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. 
 
Позов мотивовано тим, що за час шлюбу з відповідачем придбано квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки дана квартира набута за час спільного проживання з відповідачем, вона є спільною сумісною власністю  подружжя. Просив здійснити поділ квартири між ним та відповідачкою.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                                    від 29 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спріну квартиру подружжя придбало за кошти, отримані родиною Придивус від реалізації квартири по АДРЕСА_2 , переданої як безоплатна матеріальна допомога дочці ОСОБА_2 на придбання житла. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня                     2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що  придбання спірної квартири за кошти відповідача підтверджується відповідними доказами у справі. Із  наданої позивачем боргової розписки вбачається, що ОСОБА_1 позичив у   ОСОБА_3 кошти у сумі 7 тис. доларів США на придбання квартири під зобов`язання повернути гроші до 01 листопада 2017 року. Згідно змісту даної розписки не вбачається, що вона була укладена позивачем в інтересах сім`ї та створює будь-які обов`язки для другого з подружжя. Оскільки відповідач про існування такої розписки довідалася безпосередньо в суді першої інстанції, наприкінці закінчення судового розгляду справи, будь-які дані в самій розписці про те, що відповідач з нею ознайомлена та погоджується, відсутні. Так, досліджуючи дану боргову розписку та її правову природу суд апеляційної інстанції вважає, що наявність даної розписки свідчить лише про зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 щодо повернення коштів, однак не може бути доказом того, що позивач позичив кошти саме для сімейних потреб. Не заслуговують до уваги доводи позивача, що, продавши автомобіль Мерседес-Спринтер, за який він отримав 80 тис. грн, ним було вкладено дані кошти у придбання спірної квартири, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до чинного законодавства довіреність на право розпорядження транспортним засобом не є правочином  про оплатне відчуження майна з метою отримання доходу.  
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
Доводи касаційної скарги
 
У касаційній скарзі адвокат Рукавець О. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що про те, що квартира придбана у спільну сумісну власність подружжя вказано у тексті договору купівлі-продажу. Квартиру придбано за подаровані кошти, отримані в позику та за кошти від реалізації автомобіля. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. 
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами у складі колегії з п`яти суддів. 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі – Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положеньЗакону від 15 січня 2020 року                     № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. 
Фактичні обставини, встановлені судами 
Суди установили, що 12 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 24 січня 2017 року.
Під час шлюбу 07 листопада 2013 року між ОСОБА_5 та                    ОСОБА_6 укладено та нотаріально посвідчено в реєстрі за № 5023 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60, 3 кв. м. Ціна квартира визначена сторонами договору в пункті 5 та становить 264 тис. грн.
Вирішуючи спір, суди виходили із того, що спірну квартиру подружжя набуло за кошти, отримані сім`єю ОСОБА_7 від реалізації квартири по АДРЕСА_2 , переданою як безоплатна матеріальна допомога доньці ОСОБА_5 на придбання житла, тому хоча спірна квартира й була придбана у період шлюбу, однак за особисті кошти відповідачки, а тому не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_8 . Таких висновків суд дійшов з урахуванням того, що ОСОБА_5 до 2016 року отримувала лише соціальні виплати на народження дитини, витребуваних судом відомостей про майновий стан позивача ОСОБА_1 , котрий згідно даних ДФС за період з 2010 по 2014 рік отримав дохід лише в розмірі 47 487 грн нарахованої заробітної плати, яка водночас є спільною сумісною власністю подружжя, та, співставивши дати і період реалізації сім`єю Прудивус квартири по АДРЕСА_2 і придбання квартири по АДРЕСА_3 , суми від продажу квартири 264 тис. грн й в наступному через тиждень сплачену за іншу квартиру суму в розмірі 275 020 грн.
За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Досліджуючи джерело походження коштів на придбання спірної квартири, суди дослідили: копію свідоцтва про право власності на житло від 24 травня                           1994 року, згідно  якого ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності по 1/4 кожному належала квартира в АДРЕСА_4 ;  копію договору купівлі- продажу співвласниками   квартири в АДРЕСА_4 загальною площею 56, 9 кв. м від 30 жовтня 2013 року; відомості про отримані доходи ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за період 01 липня 2008 року по 31 грудня 2016 року; довідку ТОВ «Коменерго Тернопіль»                              від 10 квітня 2017 року за № 1358 про зареєстрованих осіб у квартирі по                          АДРЕСА_5 ; заяву брата відповідачки, засвідчену командиром роти забезпечення військової частини НОМЕР_1 , від 05 грудня                     2017 року, згідно змісту якої отримані від продажу його частки в квартирі в                     АДРЕСА_4 кошти ним передані сестрі                     ОСОБА_4 як матеріальна допомога для придбання їй житла; покази допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , яка зазначила, що її дочка з зятем ОСОБА_1 проживала разом з сім`єю ОСОБА_10 до                       2012 року, потім вони переїхали на орендовану квартиру з наступним придбанням за договором купівлі-продажу квартири по вул. Чалдаєва в                        2013 році, при цьому останню квартиру куплено на кошти, отримані тижнем раніше  від реалізації квартири в АДРЕСА_4 ; розписку від 01 листопада 2013 року. 
Разом з тим, оцінюючи вказані докази у сукупності, суди не дали оцінки змісту пункту 8 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07 листопада 2013 року, згідно якого покупець ( ОСОБА_8 ) свідчить, що на момент укладення цього договору вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 і ця квартира купується нею за його згодою як спільна сумісна власність, про що нотаріусу подана заява, справжність підпису на якій завідчено приватним нотаріусом. 
 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
За змістом частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
З огляду на те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи,  колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваних судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Керуючись статтями  411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу адвоката Рукавця Олександра Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                                від 29 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 22 березня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                     В. М. Сімоненко 

Судді:                                                                                А. А. Калараш

                                                                                             С. Ю. Мартєв

                                                                                         Є. В. Петров  

                                                                                          С. П. Штелик