ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
Справа № 642/5077/19 
Провадження № 22-ц/818/765/20
10 березня 2020 року         
м. Харків
Харківський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого         – Сащенко І.С.
суддів          – Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.
за участю секретаря Іманвердізаде А.А.
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі -  ОСОБА_2 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зінченко Рима Павлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малий Олексій Сергійович, 
треті особи - ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року (суддя Грінчук О.П.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зінченко Рими Павлівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малого Олексія Сергійовича, треті особи: ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» про визнання договору іпотеки та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором недійсними та зобов`язання вчинити дії,-
встановив:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначав, що 01.09.2008 між його дружиною, ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено Договір надання споживчого кредиту №6/4/20/2008/840-К/2403, відповідно до умов якого вона отримала кредитні кошти в сумі 119 325,56 доларів США зі сплатою відсотків 12,8 річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 25.08.2038. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 01.09.2008 між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено Іпотечний договір, згідно умов якого вона надала в іпотеку ВАТ КБ «Надра» нерухоме майно – квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , площею 72,4 кв.м., що належить їй на праві власності. 04.12.2018 між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено договори відступлення прав вимоги за кредитним договором та іпотечним договором, згідно яких ПАТ КБ «Надра» передало Дзюбі Б.А. право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від 01.09.2008, укладені з ОСОБА_2 , про що 06.12.2018 ПАТ КБ «Надра» повідомив ОСОБА_2 листом. Вказана квартира, оформлена на відповідача по справі ОСОБА_2 як власника, придбана під час шлюбу та на спільні кошти подружжя і є їх спільною сумісною власністю, відтак при укладенні договору іпотеки вимагалась нотаріально посвідчена згода ОСОБА_1 як співвласника майна. Свою згоду він висловив письмово, нотаріусом засвідчена справжність його підпису та присвоєно реєстрований №3307, проте така згода була зроблена не на спеціальному бланку для нотаріальних документів, тому вважає що його згода не була нотаріально посвідчена, наслідком чого є недійсність договору іпотеки. Всі наступні правочини, укладені на підставі правочину, визнаного судом недійними – також є недійсними.
Посилаючись на вказані обставини, просив: визнати недійсним договір іпотеки від 01.09.2008, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра», зобов`язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П. виключити із реєстру іпотек та обтяжень запис від 01.09.2008 за №7833988, визнати недійсним договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №6/4/20/2008/980-І/2404 від 01.09.2008, укладений 04.12.2018 між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 , зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малого О.С. виключити записи про іпотеку та обтяження, внесені 04.12.2018 за №44396542.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала.
Відповідач - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П. в судовому засіданні проти позову заперечувала.
Представник третьої особи Дзюби Б.А. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погодившись з вказаним рішенням суду  ОСОБА_1  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.
Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд ухвалюючи рішення по справі не взяв до уваги роз`яснення та правову позицію, надані у ВП ВС у Постанові від 21.11.2018 року по справі № 372/504/17 щодо відсутності нотаріально посвідченої згоди одного із співвласників ( другого з подружжя) на укладення договору іоптеки та не у повному обсязі дослідив обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та докази, якими вони підтверджуються.
У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П. зазначила, що під час укладення договору іпотеки між ВАТ «КБ «Надра» і ОСОБА_2 , чоловік станньої - ОСОБА_1 висловив свою згоду на його укладення надавши нотаріусу відповідну заяву, яка була посвідчена нотаріально відповідно вимог діючого законодавства.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси  у спосіб, визначений законами або договором.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що оригінал заяви ОСОБА_1 про надання згоди на відчуження спільного подружнього майна його дружиною, який зберігається у справі нотаріуса, відповідає вимогам закону на підтвердження згоди другого з подружжя на відчуження майна. Тому підлстави для визнання договору іпотеки та наступного договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором недійсними, а також вилучення записів про іпотеку та бтядення з відповідних реєстрів відсутні.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Встановлено, що 01.09.2008 між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено Кредитний договір №6/4/20/2008/840-К/2403, відповідно до умов якого вона отримала кредитні кошти в сумі 119 325,56 доларів США зі сплатою відсотків 12,8 річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 25.08.2038.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 01.09.2008 між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено Іпотечний договір, згідно умов якого вона надала в іпотеку ВАТ КБ «Надра» нерухоме майно – квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , площею 72,4 кв.м., що належить їй на праві власності.
04.12.2018 між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено договір №6/4/20/2008/840-К/2403 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, укладеним 01.09.2008 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 
04.12.2018 між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, укладеним 01.09.2008 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.  
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1—3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За положеннями ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У ст.60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК.
Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Вимоги щодо надання нотаріально посвідченої згоди при укладенні іпотечного договору також встановлені у ст.6 Закону України «Про іпотеку», за положеннями якої в редакції на час укладення спірного договору іпотеки майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. 
Таким чином, якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.
Обґрунтовуючи свою позицію щодо відсутності нотаріально посвідченої згоди позивача, як співвласника предмета іпотеки, на укладенні іпотечного договору його дружиною ОСОБА_2 від 01.09.2008 року, позивач посилався на невідповідність згоди наданої ним у письмовій формі, вимогам закону.
Із матеріалів справи вбачається, що 01.09.2008 ОСОБА_1 подано приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П. заяву з його особистим підписом, згідно якої, він дає згоду на передачу в Іпотеку його дружиною ОСОБА_2 придбаної ними під час шлюбу квартири АДРЕСА_2 . Заява посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П. за №3307.
Відповідно до положень, які містяться в п. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису 
на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку.
Згідно п.5 вказаної Інструкції нотаріальні дії вчиняються нотаріусами України з використанням спеціальних бланків нотаріальних документів (далі - спеціальні бланки).
Зразок та опис спеціальних бланків, захисних знаків та спеціальних бланків документів інформаційної системи Міністерства юстиції України, а також порядок їх постачання, зберігання, обліку та звітності витрачання встановлюються Міністерством юстиції України.
На спеціальних бланках виконуються всі примірники документів, за винятком примірника,  який залишається у справах нотаріуса або державного нотаріального архіву. На цьому примірнику нотаріус указує серію та номери використаних на нотаріальну дію спеціальних бланків. Серія та номер використаного бланка зазначаються також у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій у графі "Зміст нотаріальної дії".
За приписами ст.48 Закону України «Про нотаріат» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, при посвідченні угод, засвідченні вірності копій документів виписок з них, справжності підпису на документах, вірності 
перекладу документів з однієї мови на іншу, а також при посвідченні часу пред`явлення документа на відповідних документах вчиняються посвідчувальні написи.
Відповідно до ст.52 цього ж закону усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами чи посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, реєструються в реєстрах нотаріальних дій.
Із матеріалів справи вбачається, що заява позивача про згоду на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2 була посвідчена нотаріально шляхом посвідчення справжності підпису позивача приватним нотаріусом Зінченко Р.П. та зареєстрована в реєстрі за №3307. 
Згідно наданої нотаріусом копії справи №02-33 Том №3 (Реєстр для реєстрації нотаріальних дій, приватний нотаріус ХМНО Зінченко Р.П.) вбачається, що в графі 5 реєстру міститься інформація про вчинену нотаріальну дію, а саме посвідчення заяви ОСОБА_1 за №3307 про згоду на передачу його дружиною  ОСОБА_2  в іпотеку квартири за адресою:  АДРЕСА_1 , а у графі 7 цього Реєстру мається особистий підпис та прізвище « ОСОБА_1 » 
При цьому вказана заява залишена у справах нотаріуса. Інші примірники заяви не виготовлялись, внаслідок чого серії та номер використаних бланків на ній не зазначались. Про відсутність інших примірників заяви, а отже і використання бланків свідчить копія цієї заяви, видана позивачу із справ нотаріуса (а.с.5). 
А тому порушень закону при посвідченні згоди позивача на передачу в іпотеку ОСОБА_2 вказаної вище квартири не встановлено.
Посилання в позовній заяві та апеляційній скарзі, як на підставу недійсності правочину, на положення ст.34 Закону України «Про нотаріат» в редакції закону, викладеній після укладення вказаного правочину, а також Прядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який був затверджений Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, тобто після виникнення спірних правовідносин є необґрунтованим, оскільки вказані норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
З огляду на викладене посилання позивача на те, що його згода не була нотаріально посвідчена, оскільки вона виготовлена у простій письмові формі не на спеціальному бланку для нотаріальних дій, є безпідставним.
Отже підстави для визнання договору іпотеки недійсним, а також задоволення інших вимог, які є похідними, відсутні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
постановив:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 березня 2020 року.

Головуючий        І.С. Сащенко

          Судді                                                                              А.І. Овсяннікова  

       І.П. Коваленко