ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року	Львів	Справа № 260/522/19 пров. № А/857/2694/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.
суддів:                                                                      Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.
за участю секретаря судових засідань -                     Юник А.А.
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року (головуючий суддя: Гаврилко С.Є., місце ухвалення - м. Ужгород, дата складення повного тексту рішення - 03.02.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

встановив:

ОСОБА_1 , 15.04.2019 звернувся до суду з позовом, в якому просив  скасувати вимогу начальника Управління у м. Ужгород Головного управління ДФС у Закарпатській області М. Бадида від 08.04.2019 № Ф-5860-50 про сплату мною боргу (недоїмки) в розмірі 7058,48 грн та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Закарпатській області на мою користь судові витрати по справі, у тому числі витрати на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 4000 грн. 
Обґрунтовує позов тим, що 08 квітня 2019 року начальником ГУ ДПС у Закарпатській області прийнято вимогу № Ф-5860-50 про сплату позивачем боргу (недоїмки) в розмірі 7 058,48 грн. Приймаючи таку Вимогу, відповідач вважав, що позивачем на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів не було сплачено Єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ). Проте, вказана Вимога є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки з 17 січня 2006 року, позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується відповідними свідоцтвами. Так, протягом 2018 року позивачем своєчасно у встановленому розмірі сплачувався ЄСВ, що стверджується відповідними платіжними дорученнями. 
Позивач вказує, що з часу реєстрації його підприємцем у 2006 році та до теперішнього часу, він здійснює і здійснював підприємницьку діяльність лише за одним КВЕД, а саме діяльність у сфері права (адвокатська діяльність). Позивач вважає, що перебуваючи на обліку в органі державної податкової служби, як фізична особа-підприємець не потребує додаткової реєстрації як самозайнята особа, а доходи, отримані від адвокатської діяльності в період перебування на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, в силу вимог статті 297 пункту 297.1 ПК України звільняються від оподаткування податком на доходи фізичних осіб.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Закарпатській області № Ф-5860-50 від 08 квітня 2019 року про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 7058,48 грн. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Закарпатській області судові витрати із сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. У задоволенні стягнення на користь  ОСОБА_1  за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Закарпатській області судових витрат як витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн - відмовлено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач у частині вирішення питання розподілу судових витрат на правничу допомогу та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що зазначене рішення винесене з порушенням норм процесуального права, а тому просить його у цій частині скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача 4000 грн витрат на правничу допомогу.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що договір про надання правничої допомоги № 10 від 13.04.2019, опис робіт (надання послуг) виконаних адвокатом, квитанція до прибуткового касового ордера № 08 від 15.04.2019, є беззаперечними доказами узгодження між ним та адвокатом вартості послуг з правничої допомоги, їх фактичного надання, прийняття таких послуг. Також, вказує, що понесені ним витрати на професійну допомогу  відносяться до судових витрат, а тому підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, оскільки позовні вимоги судом першої інстанції задоволені в повному обсязі.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.
Представник позивача, 04.05.2020 подав заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності апелянта та його представника.
У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що з 17.01.2006 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця Серії В01№ 582713 ; Код КВЕД 74.1 - діяльність у сферах права, бухгалтерського обліку та аудиту та перебуває на спрощеній системі оподаткування з 01 січня 2011 року.
З даних Єдиного реєстру адвокатів України Гончаров В.В., є адвокатом на підставі свідоцтва № 21/112 від 11 листопада 2002 року та здійснює індивідуальну адвокатську діяльність.
Головним управлінням ДФС у Закарпатській області, 08 квітня 2019 року сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5860-50, відповідно до якої у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску, що становить 7058,48 грн. відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів, які б спростовували доводи позивача, а відтак, не довів правомірності прийнятого ним рішення, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5860-50 від 08 квітня 2019 року є протиправною та підлягає скасуванню.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то суд першої інстанції відмовив у стягненні таких витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, оскільки не було надано доказу, який би свідчив про прийняття позивачем послуг, що надані йому адвокатом, як от акт про здачу-приймання наданих послуг (виконаних робіт).  
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 1   ст. 308 КАС України   передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, позивачем оскаржується в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, отже, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1   ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення лише у цій частині.
Згідно ч. 1 ст. 252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. 
Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18, від 19.09.2019 у справі № 826/8890/18.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції додано, зокрема: копію Договору про надання правничої допомоги від 13.04.2019, відповідно до якого, вартість правничої допомоги за договором визначена у сумі 4000 грн; квитанція до прибуткового касового ордера № 08 від 15.04.2019 на суму 4000 грн; опис робіт (надання послуг) виконаних адвокатом за укладеним з ОСОБА_1 договором від 13.04.2019 № 10 про надання правничої допомоги.
Суд апеляційної інстанції вказує, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі наданих адвокатом послуг позивачу, з конкретизацією наданих послуг по видам, обсягу витраченого часу тощо.
Таким чином, обсяг фактично наданих адвокатом послуг, які були прийняті позивачем та як наслідок, визначена адвокатом сума компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу останнім, не підтверджена належними та допустимими доказами.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що враховуючи критерії встановлені ст. 134 КАС України, з врахуванням яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні таких витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, а тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Керуючись ст. ст.  313, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 260/522/19 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням строку передбаченого п. 3 Прикінцевих положень КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 08.05.2020.