ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

29 квітня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №591/2616/18 
Номер провадження 22-ц/816/1018/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М., 
сторони справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Ануфрієв Олександр Володимирович,
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Сапіча Володимира Михайловича на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 лютого 2020 року в складі судді Сидоренко А.П., постановлене у м. Суми,

                                                           в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у травні 2018 року, позивач, остаточно уточнивши свої позовні вимоги, просила суд визнати недійсним з моменту посвідчення заповіт її батька, ОСОБА_7 , складений на ім`я ОСОБА_2 від 18 листопада 2016 року та посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим О.В. у зв`язку з невідповідністю змісту заповіту дійсному волевиявленню спадкодавця та порушенням нотаріусом Ануфрієвим О.В. вимог чинного законодавства України щодо форми та порядку посвідчення даного заповіту. Вирішити питання розподілу судових витрат.
Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги є вона, син спадкодавця ОСОБА_6 та його донька від першого шлюбу – ОСОБА_5 , син спадкодавця від третього шлюбу ОСОБА_2 та третя дружина батька з якою вони спільно не проживали ОСОБА_8 . 11.10.2016 року у померлого спадкодавця стався інсульт головного мозку, внаслідок чого він втратив свідомість та був госпіталізований. Після виписки з лікарні померлий ОСОБА_7 потребував сторонньої допомоги, яку йому надавали вона, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 . Вказує, що в період з 18.11.2016 року доглядаючи за її покійним батьком, ОСОБА_8 скориставшись його безпорадним станом, звернулася до нотаріуса та використовуючи психологічний вплив та його залежність від неї, змусила останнього написати заповіт на все належне йому майно на користь їх спільного з ОСОБА_8 сина – ОСОБА_2 . Вказує, що укладений померлим спадкодавцем заповіт не відповідає формі заповіту та порядку його посвідчення, а також вимогам чинного законодавства, суперечить дійсному волевиявленню померлого ОСОБА_7 . 
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 05 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 – адвокат Сапіч В.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення судом фактичних обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення послався на свідчення осіб, які не були допитані в судовому засіданні в якості свідків. Зазначає, що свідками було підтверджено та обставину, що спадкодавець був матеріально та фізично залежний від ОСОБА_8 , оскільки не міг себе самостійно обслуговувати. Крім того, під час складання заповіту спадкодавець не міг самостійно прочитати його текст або підписати, а також самостійно висловити свою волю. Вказує, що нотаріусом не було зазначено в тексті заповіту даних стосовно особи, яка підписала заповіт замість спадкодавця, а також не засвідчено справжність її підпису у заповіті. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив рішення залишити без змін, оскільки в апеляційній скарзі конкретно не зазначено в чому полягає невідповідність висновків суду обставинам справи, твердження про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права зводиться виключно до не згоди апелянта із внутрішнім переконанням суду (яке не є правовою категорією) про необґрунтованість заявлених вимог, що не може бути підставою для скасування рішення суду. 
Від третіх осіб до апеляційного суду пояснень з приводу апеляційної скарги не надходило.
Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення та заповіт визнати недійсним.
Представник відповідача просив оскаржене рішення залишити без змін.
Треті особи ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Ануфрієв О.В. в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами того, що ОСОБА_9 , використовуючи психологічний вплив та залежність ОСОБА_7 від неї, змусила його написати заповіт на користь ОСОБА_2 . Крім того, не знайшов свого підтвердження той факт, що заповідач мав перешкоди самостійно вирішувати питання щодо своїх цивільних прав та обов`язків, як майнових, так і не майнових, а тому він мав можливість вільно здійснювати розпорядження на випадок своєї смерті.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з такого.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_10 . (том. 1 а.с. 6 – 8).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер (том. 1 а.с. 9). За життя померлий ОСОБА_7 склав заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим О.В. (том. 1 а.с. 10).
Відповідно до складеного 18.11.2016 року ОСОБА_7 заповіту, все своє майно, що належало йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом мав право, ОСОБА_7 заповів своєму синові ОСОБА_2 (том. 1, а.с. 65). Також у вказаному заповіті зазначено, що в зв`язку з хворобою ОСОБА_7 за його дорученням, у його присутності та присутності нотаріуса текст заповіту підписано ОСОБА_11 .
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.(ст. 1277 ЦК України).
Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. (ч. 1-3 ст. 1223 ЦК України).
Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
За правилами ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Заповіти, посвідчені, зокрема, нотаріусом, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Підстави недійсності заповіту встановлено ч. 1 ст. 1257 ЦК України, відповідно до якої заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. 
Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. (ч. 3 ст. 1257 ЦК України). 
Згідно ч. 4 ст. 1257 ЦК України, у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
У своїх доводах, що викладені в апеляційній скарзі, позивач посилається на відсутність у спадкодавця волі на складання заповіту, аргументуючи вказані доводи тією обставиною, що на момент складання та посвідчення заповіту, спадкодавець хворів та не усвідомлював значення своїх дій і не міг ними керувати. При цьому доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з цим, позивачем всупереч частини 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано до суду першої інстанції беззаперечних доказів того, що померлий ОСОБА_7 на момент складання заповіту не усвідомлював своїх дій та був будь – яким чином обмежений у реалізації своїх цивільних прав, в тому числі і щодо складання заповіту. Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 дійсно хворів на дисциркуляторну енцефалопатію ІІ – ІІ змішаного ґенезу, ст. субкомпенсації, від якої лікувався на умовах стаціонару в КУ СМКЛ № 4 у період з 11.10.2016 по 26.10.2016. 
Водночас, колегія суддів зауважує, що вказані обставини не дають підстав для однозначного висновку стосовно того, що у в процесі хвороби ОСОБА_7 ввесь час перебував у стані, що не давав йому можливості усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними, як не свідчать і про відсутність його волі на складання оскаржуваного заповіту, оскільки для встановлення цих обставин необхідні спеціальні знання в галузі медицини, однак, позивач не скористався своїм правом на подання вказаного доказу та не заявляв до суду першої інстанції клопотань щодо її проведення і відповідних висновків експерта до суду також не надав. Водночас, колегія суддів при вивченні фактичних обставин справи виходить з презумпції правомірності укладеного спадкодавцем правочину, яким є заповіт. 
Так, за правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
При цьому колегія суддів зауважує, що враховуючи приписи статей 11-13 ЦПК України, та керуючись принципами пропорційності - завдання цивільного судочинства; диспозитивності - межи розгляду заявлених вимог; змагальності – кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій; апеляційний суд позбавлений можливості для самостійного з`ясування вказаних обставин.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача в частині допущення нотаріусом вимог щодо форми заповіту та його посвідчення, що в свою чергу є також підставою його нікчемності з огляду на таке:
Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Аналогічне положення міститься в п. 1.8. глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 року за № 282/20595. (в редакції на момент складання заповіту) (далі Порядок). При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що чинним законодавством не міститься вимоги про те, що особа, яка підписує заповіт замість спадкодавця повинна бути визначена лише спадкодавцем.
Згідно з п. 1.7 глави 3, розділу ІІ Порядку нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.
Дослідивши зміст складеного заповіту, колегія суддів приходить до висновку, що його було записано нотаріусом зі слів спадкодавця. Внаслідок хвороби ОСОБА_7 за його дорученням та у його присутності і присутності нотаріуса текст заповіту підписано ОСОБА_11 . Особи заповідача та ОСОБА_11 встановлено, їх дієздатність перевірено. Також заповіт містить посилання на те, що заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_7 . Тобто, нотаріусом під час посвідчення заповіту було дотримано порядок його посвідчення. 
Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що під час посвідчення заповіту спадкодавець не міг прочитати складений заповіт уголос в силу свого хворобливого стану, оскільки вказані доводи ґрунтуються на припущеннях щодо можливого стану здоров`я спадкодавця, а докази надані позивачем до суду не доводять вказаних обставин.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що спадкодавець під час укладення заповіту не перебував під психологічним впливом та не зазнавав перешкоди щодо вільного розпорядження на випадок свої смерті, а тому його воля при укладанні заповіту обмежена не була. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

                                                 п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Сапіча Володимира Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 квітня 2020 року.

Головуючий -                                                                                                С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                           О.Ю.Кононенко

                                                                                                                     В.І. Криворотенко