Ухвала    
 
27 березня 2020 року
м. Київ
справа № 462/3863/19
провадження № 61-4628 ск20 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тодеренчук Софія Ігорівна, на постанову Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до               ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на свою користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 від усіх заробітків (доходів), але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, до досягнення ними повноліття.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частки від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 червня 2019 року до їхнього повноліття. В решті позову відмовлено.
ПостановоюЛьвівського апеляційного суду від 11 лютого 2020 рокурішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2019 року змінено, зменшено розмір частки від заробітку (доходу), яку необхідно стягувати з відповідача ОСОБА_5 як аліменти на користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2  з 1/2 частини на 1/3 частину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 18 червня 2019 року до їхнього повноліття. В решті рішення залишено без змін.
До Верховного Суду 07 березня 2020 року  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, з урахуванням такого.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 часткиусіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, тому ця справа є малозначною.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що ця справа не була визнана малозначною, а тому судове рішення підлягає касаційному оскарженню, оскільки стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.
Посилання заявника на те, що справа не була визнана судами попередніх інстанцій малозначною, суд вважає безпідставними, оскільки ця справа є малозначною в силу вимог закону за ціною позову. Справа була віднесена до малозначних в силу вимог закону, що діяв на момент її розгляду в судах попередніх інстанцій за ціною позову, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2019 року ця сума складала 192 100 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»).
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки заявником не наведено обґрунтованих доводів, в чому полягає фундаментальне значення розгляду справи для формування єдиної правозастосовної практики, не наведено прикладів неоднакового застосування судом одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах та не додано до касаційної скарги доказів, які б підтверджували обставини, на які вона посилається.
Разом з тим, доводи ОСОБА_1 про те, що судом апеляційної інстанції не були враховані висновки суду касаційної інстанції у подібних правовідносинах зводяться до незгоди особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваним судовим рішенням та не свідчать про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить. 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судового рішення у цій справі у касаційному порядку.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки   ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тодеренчук Софія Ігорівна, на постановуЛьвівського апеляційного суду від 11 лютого              2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                      О. В. Білоконь
                                                                                                                О. М. Осіян
                                                                                                                Н. Ю. Сакара