ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4347/20 Справа № 199/836/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Каратаєвої Л.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу 
                        ОСОБА_1 , 

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205", треті особи: ОСОБА_2 , Департамент транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради про відшкодування моральної шкоди, - 
ВСТАНОВИЛА: 

У січні 2019 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205", про відшкодування моральної шкоди (а.с. 2-6).
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є інвалідом війни та учасником бойових дій. 20 серпня 2018 року о 14 годині 50 хвилин він мав намір здійснити поїздку на автобусному маршруті загального користування № 51 . Увійшовши до салону автомобіля № 22-16, в якому на той час перебувало всього дві особи, позивач надав водію своє посвідчення учасника бойових дій для підтвердження свого права на безоплатний проїзд. У відповідь водій у незадовільній формі сказав, що в салоні автомобіля є уже два пільговика, а тому він не буде безоплатно везти позивача, у зв`язку з чим вимагав від ОСОБА_1 оплатити кошти за проїзд, назвавши його образливими словами. Позивач пред`явив посвідчення інваліда війни, однак реакція водія на посвідчення інваліда війни була ще більш емоційною. Для фіксації порушення своїх прав та складання протоколу про адміністративне правопорушення, позивач намагався викликати поліцію своїм мобільним телефоном, але водій силою виштовхнув його із салону. ОСОБА_1 впав на землю, дуже забився та коли прийшов до тями, маршрутний автомобіль поїхав та водія вже не було. Декілька днів позивач дуже погано себе відчував, у нього підвищився артеріальний тиск, боліло серце та звичними ліками він не міг здолати безсоння, головні болі та часте серцебиття. Від зневаги до нього, як інваліда війни, позивачу морально було дуже боляче та він зазнав душевних страждань. Після вказаного інциденту позивач звернувся із скаргою на протиправну поведінку водія до Урядової гарячої лінії та отримав відповідь із Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради, в якій зазначалося, що обслуговування міського автобусного маршруту загального користування № 51 здійснює перевізник - Товариство з додатковою відповідальністю Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205. Департамент транспорту та транспортної інфраструктури ДМР визнало, що зі сторони водія (т/з Рута НОМЕР_1 ) вищевказаного перевізника вбачається грубе порушення Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме ч. 7 ст. 133-1 «Безпідставна відмова від передбаченого законом пільгового перевезення громадян», автомобільного перевізника попереджено щодо неухильного дотримання вимог чинного транспортного законодавства при перевезенні пасажирів на автобусних маршрутах загального користування та додержання правил надання послуг на автомобільному транспорті згідно чинного законодавства України. Також позивач звернувся до Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті та отримав відповідь, що його звернення було опрацьовано спільно з перевізником - ТДВ «АТП 11205». Перевізник визнав, що поведінка водія автобусу Рута р/н НОМЕР_1 є протиправною і розглянута на засіданні комісії з культури обслуговування. За порушення Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту прийнято рішення про застосування до водія дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Позивач отримав душевні страждання внаслідок протиправної поведінки водія та вважає, що його права, як громадянина та інваліда війни, були порушені, тому він звернувся до суду із позовом та просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2020 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі /а.с. 127, 129-131/.
Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, без належного дослідження та врахування всіх обставин справи (а.с. 134-137).
Сторони у справі своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву не скористались.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано будь-якого підтвердження на завдання йому моральної шкоди з боку відповідача, вина водія ОСОБА_2 у завданні такої шкоди не встановлена. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом 2 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується відповідним безтерміновим посвідченням від 27.06.2017 року, а також є учасником бойових дій, що підтверджується безтерміновим посвідченням від 07.09.2009 року (а.с. 8-9).
ОСОБА_1 звернувся на Урядову гарячу лінію зі скаргою на дії водія маршрутного таксі № 51, який у грубій формі відмовив йому в безкоштовному пільговому перевезенні.
31.08.2018 року Департамент транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради надав письмову відповідь на вказане звернення у якій зазначив, що обслуговування міського автобусного маршруту загального користування №51 здійснює перевізник - ТДВ «АТП 11205».
Вказаного перевізника попереджено щодо неухильного дотримання вимог чинного законодавства при перевезенні пасажирів на автобусних маршрутах загального користування та додержання Правил надання послуг на автомобільному транспорті згідно чинного законодавства України, а також рекомендовано у випадку неправомірної відмови у пільговому перевезенні звертатися до органів поліції, а потім вже до органів Урктрансбезпеки. (а.с. 11)
Відповіддю Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області від 14.09.2018 року позивачу повідомлено, що за результатами розгляду за порушення Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту прийнято рішення про застосування до водія дисциплінарного стягнення у вигляді догани (а.с. 13)
Наказом Товариства з додатковою відповідальністю «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205» № 9 від 07.09.2018 року у зв`язку з систематичними скаргами пасажирів на нечемну поведінку водія з пасажирами під час здійснення пасажирських перевезень, водію ОСОБА_2 оголошено догану (а.с. 34).
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 12, п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій та інвалідам війни надаються такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Відповідно до ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред`явивши водієві автобусу посвідчення встановленого зразка.
Відповідно до ч. 7 ст. 133-1 КУпАП безпідставна відмова від передбаченого законом пільгового перевезення громадян - тягне за собою накладення штрафу на водіїв транспортних засобів, громадян - суб`єктів підприємницької діяльності в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.
Як роз`яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу, якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.
Пунктом 9 вказаної Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог, апеляційний суд керується наступним.
Так, ОСОБА_1 є інвалідом війни та учасником бойових дій, та відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 12, п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право безплатного проїзду автобусами міжміських маршрутів.
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що водієм автобусного маршруту загального користування № 51 , обслуговування якого здійснює відповідач, відмовлено йому в безкоштовному проїзді.
Разом із тим, належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які б підтверджували дані обставини, в матеріалах справи відсутні, крім пояснень позивача у позові.
Відносно водія ОСОБА_2 протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення не складався, у зв`язку з чим водій не притягався до адміністративної відповідальності.
За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
На підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, ним надано копії посвідчень на підтвердження права пільгового проїзду (а.с. 8-9); копію скарги до Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області (а.с. 10); копію відповіді Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області від 14.09.2018 року (а.с. 13), а також відповідь Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради від 31.08.2018 року (а.с. 11-12).
Однак, вищевказані докази не підтверджують факту відмови водія автобусного маршруту загального користування № 51 , обслуговування якого здійснює відповідач позивачу в безкоштовному проїзді.
В матеріалах справи відсутні будь-які належні, достатні та допустимі докази, які б засвідчували факт протиправних дій водія автобусного маршруту загального користування №51 , обслуговування якого здійснює відповідач щодо відмови позивачу в безкоштовному проїзді за обставин викладених позивачем у позові.
Також, відсутні свідки, які б могли підтвердити вищевказані обставини.
Виходячи із вищевикладеного, позивачем під час розгляду справи не доведено, що неправомірними діями відповідача було йому завдано шкоди.
За таких обставин висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в цілому в зв`язку із його недоведеністю є правильними, а рішення - законним та обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду, що позивачем не надано будь-якого підтвердження на завдання йому моральної шкоди з боку відповідача, оскільки вина водія ОСОБА_2 у завданні такої шкоди не встановлена.
Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.
Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
Доводи скарги стосовно того, що судом не було враховано надані позивачем медичні висновки про погіршення стану його здоров`я після вказаного інциденту, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки надані позивачем медичні документи підтверджують стан здоров`я позивача, однак, вказані документи не підтверджують причиново наслідковий зв`язок між подією та погіршенням стану здоров`я позивача внаслідок цієї події, оскільки обставини на які посилається позивач під час судового розгляду свого підтвердження не знайшли, також, не встановлено вину водія. Крім того, колегія суддів зауважує, що подія на яку посилається позивач відбулася 20.08.2018 року, а виписка № 3614 (а.с. 17) складена 13.12.2018 року, а тому відсутні підстави вважати, що погіршення стану здоров`я позивача відбулося внаслідок події, яка є предметом розгляду у вказаній справі.
Доводи скарги стосовно того, що перевізник визнав вину водія та притягнув водія до дисциплінарної відповідальності, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки вони не стосуються обставин вказаної справи, так як водія ОСОБА_2 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за нечемну поведінку водія з пасажирами під час здійснення пасажирських перевезень, а не за відмову позивачу в безкоштовному проїзді.
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2020 року - залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       Л.О. Каратаєва