Постанова                       
Іменем України                     
 
04 березня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 532/85/19
провадження № 61-22191св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач),  Коротенка Є. В.,           Курило В. П.,               
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
  
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними,
 
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року у складі судді Омельченко І. І. та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Абрамов П. С., Чумак О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, уточнивши який, просив визнати недійсними посвідчені 05 грудня 2016 року державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори Полтавської області договори дарування: житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,1000 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 53218101100:50:005:0809, та земельної ділянки площею 0,0564 га, передану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5321810100:50:005:0810, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати державну реєстрацію договорів дарування.
 
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що восени 2016 року він зустрів свого знайомого, ОСОБА_4 , якому повідомив, що його дружина хворіє, а він через похилий вік не може за нею доглядати. За декілька днів ОСОБА_4 спільно із своєю донькою, ОСОБА_3 , приїхали до нього додому та запропонували укласти договір довічного утримання. Оскільки ОСОБА_3 працювала лікарем в Кобеляцькій ЦРЛ, а отже могла належним чином доглядати за позивачем та його дружиною, ОСОБА_1 погодився на пропозицію. 
 
05 грудня 2016 року сторони поїхали до Кобеляцької державної нотаріальної контори, де був укладений договір, текст якого позивач не читав. Після укладення договору позивач разом із дружиною продовжив проживати у будинку. Після смерті дружини позивача, його знайома переглянула документи та повідомила позивачу, що у 2016 році був укладений договір дарування та він не є власником будинку, в якому проживає. Розірвати договір дарування відповідач добровільно відмовляється, а тому він прохає суд визнати договори дарування житлового будинку та земельних ділянок недійсними, оскільки вони були укладені під впливом помилки, а також в зв`язку із впливом тяжкої обставини, а саме хвороби дружини, безпомічного стану позивача та похилого віку. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Кобеляцький районний суд Полтавської області рішенням від 10 липня 2019 року позов задовольнив. Визнав недійсним договір дарування будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 05 грудня 2016 року, посвідчений державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори, серія та номер НВІ 494268, зареєстрований в реєстрі за № 1-2846 від 05 грудня 2016 року. Визнав недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 5321810100:50:005:0809, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 688478953218 від 05 грудня 2016 року, посвідчений державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори, серія та номер НВІ 494269, зареєстрований в реєстрі за № 1-2848 від 05 грудня 2016 року. Визнав недійсним договір дарування приватизованої земельної ділянки площею 0,0564 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , передану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5321810100:50:005:0810, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 688468253218 від 05 грудня 2016 року, посвідчений державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори, серія та номер НВІ 494270, зареєстрований в реєстрі за № 1-2850 від 05 грудня 2016 року. Скасував державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1070073153218, проведену на підставі рішення державного реєстратора № 32727114 від 05 грудня 2016 року, власник      ОСОБА_3 . Скасував рішення державного реєстратора № 32727114                  від 05 грудня 2016 року про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1070073153218, власник ОСОБА_3 . Скасував державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на приватизовану земельну ділянку площею 0,1000 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 5321810100:50:005:0809, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , проведену на підставі рішення державного реєстратора № 32727114 від 05 грудня 2016 року, власник ОСОБА_3 . Скасував рішення державного реєстратора № 32727393 від 05 грудня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку 0,1000 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 5321810100:50:005:0809, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 688478953218, власник ОСОБА_3 . Скасував державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку площею 0,0564 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5321810100:50:005:0810, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 688468253218, проведену на підставі рішення державного реєстратора № 32727745 від 05 грудня 2016 року, власник ОСОБА_3 . Скасував рішення державного реєстратора № 32727745 від 05 грудня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку площею 0,0564 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5321810100:50:005:0810, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 688468253218, власник ОСОБА_3 . Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач, укладаючи спірні договори дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, не розуміючи, що укладає договір дарування, а не договір довічного утримання, на яке розраховував.
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Полтавський апеляційний суд постановою від 11 листопада 2019 року рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що при укладенні оспорюваних договорів позивач помилявся щодо істотних умов договору, помилково вважаючи, що такими договорами узгоджено надання йому відповідачем догляду та матеріальної допомоги, як особі похилого віку.  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій 05 грудня 2019 року до Верховного Суду,        ОСОБА_3 просить рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду           від 11 листопада 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги та не надали оцінку ряду фактів, які суттєво впливали на об`єктивність, повноту та всебічність розгляду справи, а саме те, що ініціатором укладення оспорюваних договорів був позивач, який на протязі 2012-2013 років умовляв її батька укласти з ним договір дарування житлового будинку, оскільки дітей або інших спадкоємців у нього немає, а з її батьком у нього склалися дружні відносини. Батько спочатку не погоджувався, але після трагічної загибелі сина дружини позивача погодився.
 
Домовленість була саме на дарування, оскільки на інші умови вона не погоджувалася і позивач це розумів на момент укладення договорів.
 
Позивач не довів того факту, що на момент вчинення правочину, тобто грудень 2016 року, він не розумів, що дарує їй будинок, це лише його слова, які спростовуються показаннями            свідків та відеозаписами, переглянутими у процесі. Позивач не помилявся щодо правової природи правочинів, він усвідомлював, що саме дарує їй будинок.
 
Оспорювані договори дарування відповідали внутрішній волі позивача, а його похилий вік, стан здоров`я та подальше проживання у відчуженому будинку не можуть вважатися помилкою в розумінні статтей 203, 229, 717 ЦК України. Ці обставини суд визнав встановленими, хоча вони не були ніяким чином доведені позивачем і це суб`єктивна думка як позивача, так і судів обох інстанцій.
 
З   плином  часу позивач просто передумав і вирішив повернути собі дарунок, але 
така зміна волевиявлення не передбачена чинним законодавством.
 
Посилання в позові на незадовільний стан здоров`я та похилий вік позивача не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивач мав повну цивільну дієздатність, його дієздатність обмежена не була.
 
Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому процесі пояснили суду, що чули як позивач говорив, що він саме подарував їй будинок, а тому його твердження про те, що він не розумів природу правочину є хибними.
 
Законодавство України не забороняє вчиняти дії, які не порушують права інших осіб, нею не було порушено права позивача тим, що вона доглядала за його хворою дружиною та за ним; не забороняла та не перешкоджала їм проживати в уже належному їй будинку; не намагалася зняти з реєстрації місця проживання позивача та не намагалася виселити його з будинку; не вселилася проживати у будинок на прохання позивача, який хотів сам хазяйнувати у ньому. 
 
Сама по собі домовленість між нею і позивачем про догляд не спростовує намірів позивача подарувати їй будинок.
 
З літа 2018 року позивач почав говорити про розірвання договору дарування, після чого вона його повідомила про запис розмов на мобільний телефон, чого позивач не заперечував, а тому відеозаписи, надані суду як доказ, одержано без порушень прав, свобод чи інтересів позивача, оскільки вона не оприлюднювала ці записи, не передавала третім особам, не розміщувала у інтернет-просторі, в них не міститься конфіденційна інформація, тому суд безпідставно визнав недопустимим доказом інформацію, що міститься на флеш-носії, що нею доданий до суду з відеозаписами розмов з позивачем, де він чітко вказує на те, що він погодився на укладення договорів дарування у 2016 році, а через більш, ніж 2,5 роки просто передумав... це єдиний засіб, який прямо підтверджує дійсні наміри позивача у грудні 2016 року, тому цей доказ має істотне значення для правильного вирішення спору, а зазначені нею обставини справи не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Кобеляцького районного суду Полтавської області.
26 грудня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи встановлені судами
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із дружиною, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3, а після її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  сам проживає у будинку АДРЕСА_1 , який належав йому на праві власності.
У 2016 році ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_7 , з урахуванням того, що вони не мають дітей, є особами похилого віку, домовилися, що за ними буде доглядати сім`я ОСОБА_8 , яка не є їх родичами, а саме після укладення договору ОСОБА_3 буде здійснювати за ними догляд.
05 грудня 2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дар житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору право власності на житловий будинок виникає з моменту його прийняття. Прийняття від дарувальника ключів від житлового будинку, з господарсько-побутовими будівлями свідчить про те, що передача речі відбулась.
Державна реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірний житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1070073153218, проведена на підставі рішення державного реєстратора № 32727114 від 05 грудня 2016 року, власник ОСОБА_3 
05 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено два договори дарування земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, переданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 53218101100:50:005:0809, та  площею 0,0564 га, переданої для ведення особистого селянського господарства.
Вказані договори дарування посвідчені державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори Полтавської області та зареєстровані в реєстрі відповідно за № 1-2846, 1-2848, 1-2850 від 05 грудня 2016 року та здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
Після укладення оспорюваних договорів ОСОБА_1 та його дружина, продовжували проживати у спірному будинку, ОСОБА_7 часто хворіла, а догляд за нею допомагала здійснювати ОСОБА_3 , яка є медичним працівником. Іншого місця проживання позивач не має. Після укладення договору передача ключів не відбулася.  
Свідок ОСОБА_9 повідомила суду, що вона є знайомою ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . За життя ОСОБА_7 повідомляла їй, що за їх сім`єю здійснюється догляд. Після смерті ОСОБА_7 вона провідувала ОСОБА_1 та коли останній показав документи на будинок, вона пояснила, що укладений не договір довічного утримання, а договір дарування. Зазначене для останнього було несподіванкою.
Свідок ОСОБА_10 повідомив суду, що він є державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори та засвідчував оспорювані договори дарування. Під час укладення були присутні обидві сторони та ним роз`яснено наслідки їх укладення.
Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що ОСОБА_3 здійснювала догляд за ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Під час розмов ОСОБА_3 повідомляла, що за те, що вона здійснює догляд, їй подарували житловий будинок.
Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що вона працює лікарем в Кобеляцькій ЦРЛ. На прохання ОСОБА_3 вона здійснювала огляд ОСОБА_1 , за місцем його проживання. ОСОБА_3 повідомляла, що здійснює догляд за ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що на прохання ОСОБА_3 допомагав в організації поховання та поминальних днів по смерті                     ОСОБА_7 . Під час підготовки був вдома у ОСОБА_1 та чув, як останній говорив ОСОБА_3 про те, що це її будинок і щоб вона здійснювала підготовку. Крім цього сама ОСОБА_3 повідомляла, що ОСОБА_1 подарував їй будинок, в якому проживає.
Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що він давно знайомий із ОСОБА_1 , оскільки до виходу на пенсію останнього, разом працювали.   Під час зустрічі, ОСОБА_1 повідомив, що в зв`язку з похилим віком та станом здоров`я не може доглядати за дружиною яка хворіє, а тому запропонував це робити ОСОБА_4 , який пояснив, що його донька є медичним працівником та може здійснити догляд. Крім цього ОСОБА_4 повідомив, що вони не бажають укладати договір довічного утримання, а лише договір дарування, на що ОСОБА_1 погодився. В подальшому його донька здійснювала догляд за позивачем та його дружиною. ОСОБА_4 був присутній також і під час укладення договору та чув, що нотаріус роз`яснював природу договору та запитував у позивача чи погоджується позивач на його укладення.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України 
від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального 
права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно  до  статей  229-233  ЦК  України  правочин,  вчинений  під  впливом 
помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Отже, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.
Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.
Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року                                № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року             №  6-93цс16,  в  яких   були   встановлені   подібні   правовідносини  та  аналогічні фактичні обставини. 
Встановивши, що позивач помилявся щодо істотних умов договору, помилково вважаючи, що такими договорами узгоджено надання йому відповідачем догляду та матеріальної допомоги, як особі похилого віку суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. 
У зв`язку з цим аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову,  не дали належної оцінки доказам, що містяться в матеріалах справи, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень судом касаційної інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки судом доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції Верховного Суду. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги  без  задоволення,  а  оскаржуваних  рішень  судів  першої  та  апеляційної 
інстанцій без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 липня            2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 листопада          2019 року  залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко   В. П. Курило