ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/673/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/8278/19 Категорія: 304070000 	Мельник І. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       16 квітня 2020 року : м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Руднічука Дмитра Володимировича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 січня 2020 року (повний текст рішення складено 06 лютого 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг,–

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_1 , діючи через свого адвоката Руднічука Д.В., звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 придбав 17/50 частин будинку по АДРЕСА_1 . Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси вказана частина домоволодіння була визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при цьому за відповідачкою було визнано право власності на 17/100 частин вказаного будинку.
ОСОБА_2 , як співвласниця вказаного житла, не брала участі в утриманні спільного майна. За період з грудня 2013 року по грудень 2018 року позивач сплатив 11663,16 грн. за спожитий природний газ, 437,54 грн. – за послуги вивозу відходів.
Вважаючи, що відповідачка має обов`язок з утримання об`єкта своєї власності, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути з неї на свою користь понесені ним витрати на житлово-комунальних послуги ( газ та вивіз сміття)в сумі 4097,85 грн.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 не зареєструвала своє право власності на 17/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 . Окрім того, сторонами визнано та не оспорено ту обставину, що після розірвання шлюбу між колишнім подружжям ОСОБА_3 із січня 2013 року відповідачка разом з дітьми за місцем реєстрації не проживає фактично, має інше місце проживання, наданими послугами з газопостачання та поводження з побутовими відходами в дійсності не користується. 
Нарахування комунальних послуг не проводиться в залежності від кількості зареєстрованих осіб в домоволодінні, а лише за фактично використані послуги, показники якого є підставами для нарахування оплати вартості постачальниками наданих послуг. 
Рішення оскаржено представником позивача в апеляційному порядку.
Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що у відповідачки не виникло зобов`язання з утримання своєї частки домоволодіння, оскільки вона не зареєструвала таке право власності в Реєстрі речових прав. Позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.04.2019 у справі №522/4689/16-ц, яка зводиться до того, що відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про проведення державної реєстрації права власності, підтверджене рішенням суду, не може бути підставою для висновку про відсутність самого права.
На думку апелянта суд, встановивши, що ОСОБА_2 володіє часткою у домоволодінні, дійшов до хибного висновку про відсутність у неї обов`язку сплачувати комунальні послуги.
Посилаючись на такі доводи, апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За матеріалами справи встановлено, що 17/50 частин домоволодіння АДРЕСА_2 належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 07.02.2002, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. (а.с. 5). 
Відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 наявні в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної документації» станом на день реєстрації за договором купівлі-продажу. 
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.12.2013 вирішено спір між сторонами з проводу права власності на 17/50 частин домоволодіння, набутих позивачем за час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 . Зокрема, судом вирішено визнати за ОСОБА_2 право власності на 17/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 .
Матеріали справи не містять відомостей щодо проведення ОСОБА_2 державної реєстрації права власності на свою частку.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 оплачував за спожитий ним природній газ та спожиті послуги з вивозу відходів, про що надав копії квитанцій за період з грудня 2013 по 2019 роки (а.с.12-18). При цьому, споживачем послуг зазначений ОСОБА_1 .
Предметом позовних вимог є стягнення із відповідачки половини понесених позивачем витрат на комунальні послуги за спожитий природній газ за період з жовтня 2018 по жовтень 2019 року та за вивіз сміття за період з травня 2018 року по жовтень 2019 року, на загальну суму 4097,85 грн.
Переглядаючи справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.12.2013, яке набрало законної сили 19.12.2013, визнано за ОСОБА_2 право власності на 17/100 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 .
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (абзац третій частини другої статті 331 ЦК України). 
Водночас, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
На підставі наведених вище доводів колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав володіння, користування та розпорядження належним її на праві власності майном.
Отже доводи районного суду з цього приводу є безпідставними.
Разом з тим, судом першої інстанції встановлено і не оспорюється сторонами той факт, що відповідачка з 2013 року на спільній житловій площі не проживає і не користується житловими послугами.
Відповідно до статті 1 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги»  (далі - Закон № 2189-VIII) житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 вказаного Закону України до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не споживала природній газ та не користувалась послугами з вивезення сміття, то вона не зобов`язана сплачувати за надання постачальником таких послуг.
Враховуючи, що районний суд, приймаючи рішення, послався на ст. 1 Закону № 2189-VIII, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції вважає за можливе залишити рішення без змін. 
Доводи апеляційної скарги не містять достатніх підстав для скасування або зміни цілком обґрунтованого та справедливого рішення.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Руднічука Дмитра Володимировича залишити без задоволення. 
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 січня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

       Судді