ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року	Львів	Справа № 463/2076/20 пров. № А/857/5360/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Старунського Д.М.,
суддів Большакової О.О., Качмара В.Я., 
за участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.,
розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу громадянина Туніської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року у справі № 463/2076/20 (рішення ухвалено в м. Львові, головуючий суддя Шеремета Г.І., повне судове рішення складено 06.03.2020) за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до громадянина Туніської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про затримання іноземця з метою ідентифікації, 

                                                      в с т а н о в и в:

ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі – Львівський прикордонний загін, позивач) 06.03.2020 звернувся в суд з адміністративним позовом до громадянина Туніської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), в якому просив постановити рішення про затримання відповідача з метою ідентифікації на строк 6 (шість) місяців, а саме до 16 год. 45 хв. 05 вересня 2020 року.
В обґрунтування позову зазначає, що відповідач, діючи у складі групи осіб, вчинив незаконне, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, на напрямку 899 прикордонного знаку, територія Устилузької об`єднаної територіальної громади Володимир-Волинського району Волинської області, внаслідок чого 05.03.2020 був затриманий представниками Прикордонної варти Республіки Польща о 16.45 год. 05.03.2020 та переданий  в порядку реадмісії. Про затримання відповідача 05.03.2020 року повідомлено Почесне Консульство Туніської Республіки у м. Київ та ДКС МЗК України. У зв`язку з відсутністю у відповідача документів, що посвідчують особу, на підставі яких він може вибути з території України, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року адміністративний позов задоволено. Ухвалено рішення про затримання громадянина Туніської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою ідентифікації. Строк дії рішення в частині затримання іноземця становить шість місяців починаючи з дня фактичного затримання 16.45 год. 05 березня 2020 року до 16.45 год. 05 вересня 2020 року.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим,  прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, що затримання іноземця є своєрідним заходом забезпечення позову про примусове видворення та не може застосовуватись без відповідного рішення про примусове видворення іноземця. Вважає, що статтями КАС України не передбачено винесення судом рішення про затримання особи з метою ідентифікації. Вказує, що примусове видворення з України іноземця може бути застосовано на підставі постанови адміністративного суду, якщо рішення суду не виконано  іноземцем в установлений строк без поважних причин. Проте, позивачем не приймалося рішення про примусове повернення відповідача з території України, а також є відсутніми докази ухилення від виконання такого рішення.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено і такі обставини підтверджується матеріалами справи, що громадянин Туніської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , діючи у складі групи осіб, вчинив незаконне, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, на напрямку 899 прикордонного знаку, територія Устилузької об`єднаної територіальної громади Володимир-Волинського району Волинської області, внаслідок чого 05.03.2020 року був затриманий представниками Прикордонної варти Республіки Польща.
05.03.2020 о 16.45 год. відповідача було передано на територію України на підставі ст.ст.3,5 Угоди між Україною та Європейським співтовариством «Про реадмісію осіб».
На підставі протоколу про адміністративне затримання від 05.03.2020 року відповідача поміщено у ПТТ Львівського прикордонного загону.
Також встановлено, що у відповідача відсутні документи, що посвідчують його особу, а також такі, які б дозволяли легально виїхати за її межі.
Враховуючи вказані обставини та факт грубого порушення вимог законодавства України, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та правових підстав.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Кодексом адміністративного судочинства  (КАС) України.
В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Пунктом 7 ч. 1ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Відповідно до ч. 3ст. 9 вказаного Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, судом встановлено, що у відповідача відсутні документи, що посвідчують його особу та на підставі яких він може легально виїхати за межі території України. Крім того, відповідачем порушено правила перетину кордону України, хоча, реалізуючи свої права та свободи, відповідач міг встановленим порядком іммігрувати в Європейські країни, не завдавши шкоди національним інтересам України. Проте вибрав найбільш легкий та незаконний спосіб перетину кордону без належних на це документів.
Отже в судовому засіданні було встановлено та відповідачем не спростовано, що він немає жодних документів, що посвідчують особу, підтверджують законність його перебування на території України або дають право на виїзд за межі території України, передбачених п.п. 16-19 та 20 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
За визначенням пункту 16 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.
Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.
Згідно з частиною 4  статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Згідно п. 5 вказаного Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.
Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування не може перевищувати шести місяців з дня фактичного затримання особи. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк чи прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, такий строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.
Згідно з п. 12 розділу ІІ Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 лютого 2016 року №141, іноземці та особи без громадянства утримуються в ПТПІ протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду: про примусове видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, але не більш як 12 місяців.
Частиною 1 ст. 289 КАС України передбачено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
У відповідності до частини 2 статті 289 КАС України заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.
Згідно частини 11 статті 289 КАС України    передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Колегією суддів встановлено, що Львівський прикордонний загін звернувся до суду з даним адміністративним позовом про затримання іноземця з метою ідентифікації за наслідком встановлення факту незаконного перетину відповідачем кордону України з Республікою Польща та передачі його польською стороною українській відповідно до Угоди між Україною та Європейським співтовариством від 10.06.2007 «Про реадмісію осіб», а також відсутністю документів, які посвідчують особу та таких, що дають право легального виїзду за межі України.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо затримання відповідача з метою ідентифікації, враховуючи, що у відповідача немає жодних документів, що посвідчують особу та підтверджують законність його перебування на території України або дають право на виїзд за межі території України.
Отже, оскільки відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: не мав документи, які посвідчують особу, та не надав суду доказів про своє законне перебування на території України, то є законні підстави для затримання відповідача з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Згідно з ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального або процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи не спростовують висновків суду, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 229, 243, 272, 289, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                    п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу громадянина Туніської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року у справі № 463/2076/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Д. М. Старунський 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. Я. Качмар