ПОСТАНОВА
Іменем України

12 травня 2020 року 
Київ
справа №303/1504/17-а
адміністративне провадження №К/9901/24566/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Бучик А.Ю.,
суддів: Рибачука А.І.,  Стеценка С.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Мукачівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.04.2017 (в складі головуючого-судді Заболотного А.М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2017 (в складі колегії суддів: головуючого судді - Яворського І.О., суддів: Іщук Л.П., Носа С.П.) у справі №303/1504/17-а за позовом ОСОБА_1 до Мукачівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Мукачівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - Мукачівське ОУПФУ, відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті  щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати;
- зобов`язати Мукачівське ОУПФУ зарахувати йому до стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді, половину періоду навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі - Харківському юридичному інституті, що становить 1 рік 11 місяців та календарний період проходження строкової військової служби, що становить 2 роки   4 дні, разом - 3 роки 11 місяців 4 дні;
- зобов`язати відповідача нарахувати і виплачувати йому з 23.12.2016 щомісячне довічне грошове утримання судді в розмірі 90% суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді, і нарахувати та виплатити недоплачену суму щомісячного грошового утримання з урахуванням раніше здійснених виплат.
Позов обґрунтував тим, що до його стажу роботи на посаді судді, повинен бути зарахований календарний період проходження строкової військової служби та половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, що в свою чергу дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 % суддівської винагороди, оскільки за кожний повний рік на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 % заробітної плати судді.
Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2017 року, позов задоволено.
Не погодившись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга аргументована тим, що відповідно до ст. 137 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" стаж роботи позивача на посаді судді становить 22 роки       2 місяці 12 днів. Календарний період проходження позивачем військової служби та половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі не підлягають зарахуванню до стажу роботи позивача на посаді судді, оскільки не передбачені вказаним Законом.
Крім того, вказує на неправомірне стягнення з нього судових витрат на користь позивачки, оскільки судові витрати відсутні, а Пенсійний фонд та його органи звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. 
Позивач правом на подання відзиву на касаційну скаргу відповідача не скористався.
У зв`язку із відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, ця справа розглядалася в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Судами  встановлено, що Указом Президента України № 23/98 від 19.01.1998 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Мукачівського районного суду Закарпатської області строком на п`ять років. В подальшому з грудня 2000 року по серпень 2003 року ОСОБА_1 працював на посаді судді Мукачівського міського суду Закарпатської області. 
Відповідно до постанови Верховної Ради України від 09.07.2003 позивача було обрано на посаду судді Апеляційного суду Закарпатської області безстроково.
Відповідно до рішення Вищої ради юстиції № 3253/0/15 від 19.12.2016 позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Закарпатської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. На підставі наказу № 6.3.1 - 375 від 21.12.2016 позивача було відраховано зі штату Апеляційного суду Закарпатської області з 22.12.2016.
Наказами голови Апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2010 №6.3.1.-130 та від 04.11.2011 №6.3.1.-129-ос позивачу з урахуванням строкової військової служби, половини строку навчання, стажу роботи суддею було призначено щомісячне грошове утримання у розмірі 80 % заробітної плати з 09.11.2010 та відповідно в подальшому збільшено його розмір до 82 % заробітної плати з 09.11.2011 року. 
Згідно з військовим квитком позивача, ОСОБА_1 з 11.11.1974 по 15.11.1976 проходив строкову службу у Збройних СРСР, а відповідно до диплома - з 01.09.1979 по 01.07.1983 навчався в Харківському юридичному інституті.
Відповідно до розрахунку стажу судді ОСОБА_1 , наданого Апеляційним судом Закарпатської області, позивач з 11.11.1974 по 15.11.1976 проходив строкову службу у Збройних СРСР, а з 01.09.1979 по 01.07.1983 навчався в Харківському юридичному інституті, з 12.03.1984 по 07.08.1984 виконував обов`язки народного судді Мукачівського міського народного суду, з 07.08.1984 по 22.06.1987 обіймав посаду судді Мукачівського міського народного суду, з 23.01.1998 по 11.12.2000 перебував на посаді судді Мукачівського районного суду Закарпатської області, з 12.12.2000 по 11.08.2003 перебував на посаді судді Мукачівського міського суду, з 11.08.2003 по 22.12.2016 перебував на посаді судді Апеляційного суду Закарпатської області. Таким чином стаж роботи станом на 22.12.2016 року становить 26 років 01 місяць 12 днів. 
З 23.12.2016 позивач перебуває на обліку в Мукачівському ОУПФУ та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у в розмірі 84% від заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. При цьому, до стажу роботи, який дає право позивачу на отримання щомісячного довічного грошового утримання, відповідачем зараховано період його роботи на посаді судді 22 роки 2 місяці 12 днів.
В березні 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання, з урахування календарного періоду проходження строкової військової служби та половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, що в свою чергу дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 % суддівської винагороди.
Відповідач листом №1-34/09-32 від 15.03.2017 повідомив позивача про відсутність підстав для вказаного перерахунку з посиланням на те, що Законом України «Про судоустрій і статус суддів», чинним на час призначення позивачу щомісячного довідного утримання, не передбачено зарахування календарного періоду проходження строкової військової служби та половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі до стажу роботи на посаді судді.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на підставі законодавства, чинного на час призначення позивача на посаду судді, період проходження строкової військової служби (2 роки 4 дні) та половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі (1 рік 11 місяців) підлягають зарахуванню до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та в сукупності зі стажем роботи на посаді судді (22 роки 2 місяці 12 днів) дає право на призначення позивачу щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% від грошового утримання працюючого судді.
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів у відставці визначено Законом України "Про судоустрій і статус суддів", яким запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.
На момент призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон №1402).
Відповідно до пункту 25 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45,        ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Таким чином, спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI (далі - закон №2453).
За правилами частини першої статті 120 Закону №2453-VI, в редакції діючій на час подання позивачем заяви про відставку, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Згідно із вимогами статті 135 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.
Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI, в редакції чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ "Про статус суддів" (далі - Закон № 2862-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.
Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" (чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді більше 10 років) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.
Крім того, відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», (чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді більше 10 років) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
На час набрання чинності Законом № 2453-VI (30 липня 2010 року) діяла постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».
Оскільки стаж роботи позивача на посаді судді становить більше 22 років (при достатніх 10), до стажу роботи, який дає судді право на відставку, враховується також період проходження строкової військової служби.
Отже, до загального стажу роботи позивача, який дає право на відставку належить враховувати, крім роботи на посаді судді (22 роки 2 місяці 12 днів) календарний період проходження строкової служби (2 роки 4 дні) та половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі (1 рік 11 місяців), загалом 26 років 01 місяць 12 днів.
Таким чином, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, періоду проходження строкової військової служби та половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.
Враховуючи вищенаведене, суди дійшли вірного висновку, що стаж роботи позивача на посаді судді, до якого, як вже було зазначено, зараховується календарний період проходження строкової військової служби та половина строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, в свою чергу, дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90% від суддівської винагороди (грошового утримання) судді, який працює на відповідній посаді.
Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі № 243/4458/17 від 28.11.2019 у справі №428/3117/17.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми судових витрат, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 87 КАС України (в редакції до 15.12.2017) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до ч. 1     ст. 94 КАС України     (у редакції, чинній до 15.12.2017) якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з п. 18 ч. 1     ст. 5 Закону України «Про судовий збір»     (в редакції     Закону від 06.12.2016р. №1774) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, Пенсійний фонд України та його органи.
Проте, звільнення від сплати судового збору органів Пенсійного фонду України, зокрема, як відповідача у справі, не звільняє його від обов`язку відшкодувати судові витрати у разі, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №750/108/17, від 13.06.2018 у справі №520/1841/17 та від 19.12.2018 у справі №748/2378/16-а.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку, що документально підтверджені судові витрати позивача (судовий збір), який не є суб`єктом владних повноважень, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача.
Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанцій, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.
Відповідно до     статті 350 КАС України     (в редакції до набрання чинності змінами, внесеними     Законом України від 15.01.2020 № 460-IX) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Мукачівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення.
Постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий                                                                                                                А. Ю. Бучик

Судді:                                                                                                               А. І. Рибачук

                                                                                                              С. Г. Стеценко