Ухвала
іменем України
22 травня 2020 року
м. Київ
справа № 127/18948/18
провадження № 51-2387ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 
на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року 
та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року щодо нього,
встановив:
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
м. Запоріжжя, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 
та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
25 листопада 2010 року Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 5 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК), з урахуванням ст. 69 КК до 4 років позбавлення волі. Звільнений 14 травня 2014 року на підставі акту амністії, згідно ЗУ «Про амністію 
в 2014 році»;
засуджено за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Також судом вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, маючи умисел на незаконне придбання, зберігання та носіння бойових припасів, діючи умисно, знайшов бойові припаси (металевий предмет еліпсоїдної форми зеленого кольору 
з гладкою поверхнею з наявним маркуванням на корпусі «-80-75 Т» за своїми зовнішніми ознаками схожий на ручну гранату РГД - 5 та металевий предмет циліндричної форми сріблястого кольору з приєднаною металевою пластиною за допомогою металевого дроту з маркуванням на поверхні металевої пластини «62-75 УЗРГМ 583», що ззовні схожий на запал УЗРГМ), таким чином придбавши їх.Після цього, усвідомлюючи 
що вказані предмети являються бойовими припасами, а як наслідок – розуміючи неправомірність своїх дій, ОСОБА_4 почав носити їх при собі без передбаченого законом дозволу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 лютого 2020 року апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 з внесеними до неї змінами заступником прокурора Вінницької області ОСОБА_6  задоволено, вирок суду першої інстанції змінено в частині зарахування ОСОБА_4 строку попереднього ув`язнення у строк покарання. Доповнено вирок вказівкою, що термін перебування під вартою ОСОБА_4 з 06 червня 2018 року по 16 липня 2018 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховується у строк відбування покарання з розрахунку один день перебування 
під вартою за один день позбавлення волі.
У касаційній скарзі засуджений вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Стверджує, що під час розгляду справи судами не було враховано ступінь тяжкості скоєного злочину, особу обвинуваченого, визнання вини, щире каяття, факт відсутності обтяжуючих обставин, перебування на його утриманні сина та дружини, наявність захворювання на гепатит С, а також те, що він допомагає хворій матері та брав участь 
в антитерористичній операції.
Вважає, що у нього є можливість виправитися без ізоляції від суспільства, просить звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком на підставах, визначених 
ст. 75 КК. 
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження 
з мотивів, наведених у ній. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) 
суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданого до неї судового рішення та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Доводи засудженого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого не знаходять свого підтвердження з огляду на таке. 
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, відомості про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи 
до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається зі змісту вироку, призначивши  ОСОБА_4  покарання, суд належним чином враховував всі обставини, серед яких і ті, на які він посилається в касаційній скарзі, зокрема характер і ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, що відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він за місцем проживання характеризується позитивно, 
на обліку у лікаря психіатра не перебуває, однак перебував на профілактичному наркологічному обліку з 23 жовтня 2003 року по 23 жовтня 2004 року з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю та канабіоїдів зі шкідливими наслідками, не вперше притягується до кримінальної відповідальності, приймав участь 
у проведенні АТО на сході України, хворіє на гепатит С, на його утриманні перебуває малолітня дитина. Суд взяв до уваги обставини що пом`якшують покарання – щире каяття та повне визнання вини, а також врахував відсутність обтяжуючих обставин. 
З урахуванням вказаних обставин, суд призначив ОСОБА_4 покарання в межах мінімального строку, передбаченого санкцією інкримінованої статті, та навів у вироку підстави ухвалення такого рішення.
Апеляційний суд, зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та позиції ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи щодо мотивування судових рішень, викладені, зокрема, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; рішення 
від 06 вересня 2005 року; § 89), перевірив під час апеляційного перегляду доводи поданої апеляційної скарги вмотивовано погодившись з рішенням суду першої інстанції. 
Суд апеляційної інстанції в межах повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК, належним чином перевірив доводи, наведені засудженим в апеляційній скарзі, 
які є аналогічними доводам касаційної скарги, проаналізував їх, відповідно до вимог 
ч. 2 ст. 419 КПК, залишаючи апеляційну скаргу засудженого без задоволення, зазначив 
в ухвалі достатні підстави, з яких визнав її необґрунтованою. Зокрема, апеляційний суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, що відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини, 
які пом`якшують покарання – щире каяття та повне визнання вини, відсутність обставин, що його обтяжують, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває на профілактичному наркологічному обліку з 23 жовтня 2003 року по 23 жовтня 2004 року з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю 
та канабіоїдів зі шкідливими наслідками, не вперше притягується до кримінальної відповідальності, приймав участь у проведенні АТО на сході України, хворіє на гепатит С, на його утриманні перебуває малолітня дитина.
Ухвала суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є належним чином вмотивованою 
та обґрунтованою.
З указаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень не встановлено обставин на підтвердження того, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням положень статей 50, 65 КК. 
Доводи про суворість призначеного покарання були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить 
до дискреційних повноважень суду, які було належним чином реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. 
Покарання призначене ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 263 КК колегія суддів вважає правильним та таким, що відповідає меті покарання та загальним засадам його призначення.Покарання визначене судом згідно найнижчої межі відповідної санкції статті, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, на які посилається засуджений у касаційній скарзі. 
Взявши до уваги усі обставини, досліджені судами, в тому числі й ті, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, а також дані про особу винного, відношення до скоєного, суд касаційної інстанції погоджується з рішенням апеляційного суду про можливість виправлення засудженого та його перевиховання лише в умовах ізоляції від суспільства.
Доводи засудженого про звільнення його від відбування покарання з випробуванням 
на підставі ст. 75 КК є необґрунтованими. 
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення. 
При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови 
і підстави, визначені ст. 75 КК.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням 
є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість 
її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо. 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
В касаційній скарзі засуджений посилається як на підставу звільнення від відбування покарання з іспитовим строком на сукупність тих самих обставин, що були встановлені і досліджені судом першої інстанції та оцінені судом апеляційної інстанції під час апеляційної перевірки судового рішення. Зазначені обставини стали підставою для призначення покарання в мінімальному розмірі, передбаченому ч.1 ст. 263 КК, проте не містять підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з іспитовим строком. Касаційний суд погоджується висновками судів попередніх інстанцій.
Касаційний суд вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень з мотивів, зазначених у касаційній скарзі засудженого, та вважає, що 
у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                        ОСОБА_3