Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 229/1858/17
провадження № 61-30789св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державна казначейська служба України, 
третя особа -Державна служба України з надзвичайних ситуацій,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 07 грудня 2017 року                 в складі судді Рагозіної С. О. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 03 квітня 2018 року в складі колегії суддів: Азевича В. Б.,           Агєєва О. В., Тимченко О. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок антитерористичної операції.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
У березні 2017 року позивачу стало відомо, що садовий будинок повністю згорів у зв`язку з обстрілами села 15 березня 2017 року. Відповідно до довідки садівницького товариства «Монтажник-2 при Шахтоспецмонтажному управлінні тресту «Донецьквуглебуд» садовий будинок згорів повністю внаслідок прямого попадання в нього бойового снаряду. Пожежні підрозділи участі у ліквідації пожежі не брали у зв`язку              з обстрілами села з вогнепальної зброї. 
Вважала, що шкода, яка спричинена їй внаслідок проведення антитерористичної операції у Донецькій області, підлягає відшкодуванню державою Україна з розрахунку вартості 1 кв. м загальної площі будинку у розмірі 7 943,00 грн, оскільки загальна площа садового будинку складає 61,7 кв. м, то відшкодуванню підлягає завдана шкода у сумі 490 083,10 грн. Просила стягнути зазначену суму з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок Державного бюджету України.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 07 грудня 
2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив                 з того, що посилання позивача на статтю 19 Закону України «Про боротьбу             з тероризмом» та на статтю 56 Конституції України є помилковим, оскільки для застосування вказаних норм необхідно встановити факт незаконного рішення, дії чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, зокрема, Кабінету Міністрів України. Проте у позовній заяві про існування такого факту не зазначено, адже антитерористична операція проводиться на виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до вимог Закону України «Про боротьбу з тероризмом», а правомірність проведення антитерористичної операції позивач не оскаржує.
Суд першої інстанції також врахував, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, тому дійшов висновку, що правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає.
Постановою Апеляційного суду Донецької області від 03 квітня 2018 року рішення Дружківського міського суду Донецької області від 07 грудня                     2017 року скасовано, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Апеляційний суд дійшов висновку, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи. Суд апеляційної інстанції вказав, що до спірних правовідносин щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження житлового будинку (квартири) терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, необхідно застосовувати норми Кодексу цивільного захисту України, які узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Разом з цим суд апеляційної інстанцій дійшов висновку, що позивач не довела розміру реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
У жовтні 2018 року представник позивача подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасуватирішення судів попередніх інстанцій, увалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки такі є обґрунтованими.
Посилання суду апеляційної інстанції на відсутність доказів розміру завданої шкоди як підстави для задоволення позову є помилковими, оскільки суд не надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, які підтверджують факт завдання шкоди та її розмір, та не вжив заходів з метою ефективного захисту права власності позивача.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2019 року на адресу суду від Кабінету Міністрів України та Державної служби України з надзвичайних ситуацій надійшли відзиви на касаційну скаргу. У відзивах зазначено про необґрунтованість доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .
Вважають, що суд апеляційної інстанцій правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано справу із суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі з таких мотивів.
Суди встановили, що на підставі рішення Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 15 січня 2013 року у справі № 2/250/308/13                    ОСОБА_1 на праві власності належить садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв. м.
У довідці, що складена головою садівницького товариства «Монтажник-2» при Шахтоспецмонтажному управлінні тресту «Донецьквуглебуд» 
ОСОБА_2 , зазначено, що вищевказаний садовий будинок згорів внаслідок попадання в нього бойового снаряду.
ОСОБА_1 у позовній заяві вказує, що збитки їй завдані внаслідок проведення антитерористичної операції.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивачка не скаржилася, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією.
Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.
Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме:
 
у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113).
 
у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії»,                   § 114).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У пунктах 66 - 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19) зроблено висновок, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно». Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим                          у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні. 
 
Відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом (стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»). Передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, з огляду на відсутність відповідного закону не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений                 у період проведення антитерористичної операції об`єкт нежитлової нерухомості незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення                   у разі порушення. Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами. 
 
Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання   у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір».
 
Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій, в порушення статті               214 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення), не визначилися із заявленими підставами позову та їх зв`язком із його предметом, не встановили, які обов`язки за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава порушила та за порушення яких конвенційних зобов`язань позивач вимагає від держави компенсацію, належним чином не оцінили причини, зміст порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілої, чи було з боку держави проведено об`єктивне                  й ефективне розслідування факту втручання у право позивача мирно володіти своїм майном, а також чи доведено відповідачами дотримання негативного обов`язку не втручатися у вказане право. Суди не з`ясували, якими допустимими доказами (правовстановлюючими документами, актом відповідної комісії) підтверджується факт належності садового будинку на праві власності позивачу та факт його пошкодження внаслідок терористичного акту та розмір заподіяної внаслідок цього шкоди позивачу.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого               2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 07 грудня 
2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 03 квітня 2018 року скасувати.
 
Передати справу № 229/1858/17 на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Дружківського міського суду Донецької області від 07 грудня 2017 року та постанова Апеляційного суду Донецької області від 03 квітня 2018 року втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                       В. І. Крат
Судді                                                                                                         Н. О. Антоненко
                                                                                                             І. О. Дундар
                                                                                                             В. І. Журавель
                                                                                                             М. М. Русинчук